УХВАЛА
 
10 січня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 405/6598/20
провадження № 61-13910св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
заявник - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
стягувачі: Акціонерне товариство «Піреус банк МКБ», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
боржник -  ОСОБА_1 ,
особа, яка не брала участі у справі та подала касаційну скаргу - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Єгорової С. М., Чельник О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У жовтні 2020 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) Григорян О. Г. звернулася з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Подання мотивовано тим, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб заборгованості у загальному розмірі 343 976 707,92 доларів США, 12 788 343,65  євро та 858 835 050,86 грн.
Згідно з матеріалами зведеного виконавчого провадження та поданої боржником декларації про доходи та майно боржника - фізичної особи встановленого зразка, боржник не володіє будь-яким нерухомим або рухомим майном. На рахунках, відкритих боржником у банківських установах, кошти для виконання зобов`язань, покладених рішеннями судів, відсутні. Відповідно до інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на об`єкти нерухомого майна за боржником не зареєстровано. 
ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ надійшло клопотання стягувача - АТ «Державний ощадний банк України» щодо звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру  АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку. У вказаному клопотанні стягувач зазначав, що постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк» МКБ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування вказаної  вище квартири, укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та незважаючи на визнання недійсним договору дарування, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 , що позбавляє державного виконавця права самостійно звернути стягнення на зазначений об`єкт нерухомого майна. При цьому наслідки недійсності правочину позивач у справі № 405/1820/17 не заявляв, з власної ініціативи суду такі наслідки також не застосовувались. 
Будь-яке інше рухоме та нерухоме майно у боржника відсутнє, єдине майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів, є квартира АДРЕСА_1 .
Заявник просив вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. за № 341 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 27 травня 1998 року за № 767/4.
Короткий зміст судових рішень у справі
Суди розглядали справу неодноразово.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року у задоволенні подання відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на момент звернення державного виконавця з поданням у боржника є відкриті рахунки у банківських установах. Крім того, боржник отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , а не за ОСОБА_1 , наслідки визнання недійсним договору дарування вказаної квартири Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року, визнаючи договір недійсним, не застосовував. Крім того, у зазначеній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення її прав. За наведених обставин відсутні підстави для звернення державного виконавця до суду з поданням на підставі частини десятої статті 440 ЦПК України.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні відомості про звернення державного виконавця до органу опіки та піклування з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 в якій, крім інших осіб, проживає дитина. Тому правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на квартиру. При цьому, державний виконавець не позбавлений можливості продовжувати виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).
Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме визначення його вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою. При цьому зміст пункту 28 Інструкції з організації примусового виконання рішень вказує про необхідність отримання такого дозволу виключно у разі передачі на реалізацію нерухомого майна. Не містить таких вимог і частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», частина десята статті 440 ЦПК України, а також законодавство, що регулює надання відповідного дозволу.
Дійшовши помилкового висновку про обов`язковість попереднього дозволу органів опіки та піклування для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи вказаного подання державного виконавця щодо наявності підстав для його задоволення та не надав оцінки поданим державним виконавцем доказам. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновкам суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах та отримання боржником заробітної плати, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами.
Оскарженою постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення подання старшого виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Григорян О. Г.
Звернено стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. по реєстру № 341, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 27 травня 1998 року за № 767/4. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20);
при розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ;
зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 суд встановив, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (том 1 а. с. 44-45). Таким чином, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, укладеного між нею та боржником, яке рішенням суду визнано недійсним, проте, реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не відновлено в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судових рішень державним виконавцем;
відомостей про те, що боржник добровільно задовольнив вимоги стягувачів у повному обсязі та повернув борг, матеріали справи не містять, а сума заборгованості є значною. В той же час, державним виконавцем проведені усі можливі заходи за зведеним виконавчим провадженням, зокрема, шляхом звернення стягнення на заробітну плату, накладення арешту на нерухоме майно, проте, ці дії не призвели до задоволення вимог стягувачів. Ураховуючи наведене, значну суму заборгованості, а також те, що вжитих державним виконавцем заходів недостатньо для повного виконання рішення суду про стягнення боргу, наявні підстави для задоволення подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить боржникові, проте не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 310/5140/14 (провадження № 61-1842св20);
суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні подання, посилався на те, що право власності на об`єкт нерухомого майна, зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, а після визнання договору дарування від 08 жовтня 2015 року, укладеного між останньою та ОСОБА_1 , недійсним, наслідки недійсності правочину не застосовані. Разом з тим саме по собі визнання недійсним правочину, за яким боржник відчужив майно, свідчить про те, що він є власником спірного майна, хоча право власності на таке майно не зареєстроване у встановленому законом порядку, а відтак є підставою для звернення державного виконавця з поданням про звернення стягнення на майно в порядку статті 440 ЦПК України;
помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того, що ним було здійснено всі необхідні дії щодо належного та повного встановлення матеріального та майнового стану боржника, оскільки черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем, який в ході проведення виконавчих дій має звернути стягнення на усе майно, що зазначене у виконавчому документі, і порядок звернення стягнення у даному випадку значення немає;
матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме щодо визначення її вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою. Судове рішення про звернення стягнення на майно боржника є тільки передумовою реалізації майна, на яке звернено стягнення,  а тому висновки суду першої інстанції про порушення права на житло малолітньої дитини боржника є передчасними. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними постанові від 31 травня 2023 року у справі, що є предметом розгляду.
Аргументи учасників справи
23 березня 2023 року особа, яка не брала у часті у розгляді справи, ? ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що вона протиправно позбавлена права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, яка належить їй на праві власності, чим порушено приписи статей 319, 321 ЦК України. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. 
Суд вважав, що саме пособі визнання недійсним правочину, за яким боржник відчужив майно, свідчить про те, що він є власником спірного майна, проте право власності на останнє не зареєстроване у встановленому законом порядку, є підставою для звернення державного виконавця з поданням про звернення стягнення на майно в порядку, визначеному статтею 440 ЦПК України. Разом з тим, такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. У свою чергу АТ «Піреус банк МКБ» не звертався до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину ані одночасно зі зверненням до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ані з окремим позовом. Таким чином, єдиним та законним власником квартири є вона, що підтверджується відповідним записом про державну реєстрацію права власності.
Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку. Однак у цій справі право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку за нею, боржник не володіє, не проживає та не користується квартирою, що свідчить про відсутність правових підстав для звернення подання державного виконавця.
Подання державного виконавця може бути задоволено судом за наявності у їх сукупності наступних умов: на момент звернення державного виконавця до суду із вказаним поданням майно повинне мати статус нерухомого майна (нерухомості), яке прийняте в експлуатацію в установленому законом порядку; на момент звернення державного виконавця до суду із вказаним поданням таке нерухоме майно повинне належати на праві власності боржнику за виконавчим провадженням, тобто у боржника на цей момент має виникнути право власності на таке нерухоме майно; належність боржнику на праві власності такого об`єкта нерухомого майна має бути документально підтверджена; право власності боржника на таке майно не зареєстровано в установленому законом порядку. Державний виконавець не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження всіх наведених вище умов.
16 листопада  АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну  скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив мотивовано тим, що стягувачі не претендують на право володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , а тому не заявляли вимогу про застосування наслідків недійсності правочинів. При цьому відсутність вимоги про застосування наслідків недійсності договору дарування квартири само по собі не є перешкодою у задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано у встановленому законом порядку. З часу ухвалення постанови Верховним Судом від 24 липня 2019 року про визнання договору дарування квартири, минуло досить часу для реєстрації права власності на нерухоме майно за боржником, однак ОСОБА_1 свідомо ухиляється від такої з метою уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами. Постанови Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі та обставини за яких вони прийняті, є відмінними від обставин у справі № 405/6598/20.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права, прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15 та від 19 липня 2023 року у справі № 912/3751/19).
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» коштів в загальному розмірі 343 976 707,92 доларів США, 12 788 343,65 євро та 858 835 050,86 грн.
08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17: задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648.
Згідно з поданою 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ декларації про доходи та майно боржника і його письмових пояснень щодо виконання судових рішень від 20 січня 2020 року, ОСОБА_1 займає посади директора у ПП «Вісма», ТОВ «Мастерброк» і ТОВ «Футбольний клуб «Зірка»; із заробітної плати боржника утримуються грошові кошти на виконання судових рішень (за період з липня до грудня 2019 року утримано 31 451,92 грн). Крім того, з банківського рахунку боржника в АТ «Таскомбанк» списано 34 562,76 грн на виконання судових рішень.
27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ звернувся АТ «Державний ощадний банк України» із заявою, в якій просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру АДРЕСА_1 .
Станом на момент звернення державного виконавця з поданням, право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Відповідно до змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .
Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).
Зазначені норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особибуло ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за виключенням випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. При цьому особа, якане брала участі у справі, має обґрунтувати, що судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків (див. ухвалу Великої Падати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).
Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. 
У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності». 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частини третя та четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця (частина десята статті 440 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2023 року в справі № 2-2727/11 (провадження № 61-8007св23) вказано, що «аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20). При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
За схожих обставин в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) зазначено, що «житловий будинок з відповідними надвірними будівлями по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. За договором дарування від 13 квітня 2012 року, посвідченого Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 за згодою дружини ОСОБА_1 подарував указаний житловий будинок своєму синові ОСОБА_2. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 11 квітня 2014 року, цей договір дарування визнано недійсним. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне домоволодіння не скасовано, а державна реєстрація права власності ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на нерухоме майно не відновлена. Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Задовольняючи подання старшого державного виконавця Кам`янець-Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Волкової О. В. суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1, разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2022 року в справі № 296/11276/13-ц (провадження № 61-16227св21) зазначено, що «доводи касаційної скарги про неможливість звернення стягнення на спірний будинок у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не скасовано запис про державну права власності на нього за ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки правова підстава, згідно з якою вчинено такий запис відпала (постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року визнано недійсним договір дарування, укладений 05 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., зареєстрований у реєстрі за № 4993), і очевидним є те, що ОСОБА_2 не вчиняє дії щодо поновлення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ним».
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
У справі, що переглядається:
            встановлено, що постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648. Верховний Суд у наведеній справі вказав, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника;
з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника старший державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. звернулася у жовтні 2020 року. ОСОБА_2 не є стороною зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1;
непред`явлення кредитором вимоги про застосування наслідків недійсностіфраудаторного правочину та його повернення боржнику з метою звернення стягнення на відповідне майно, відповідно, невирішення цього питання судом, не перешкоджає його вирішенню судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, навпаки - зобов`язує виконавця вчинити таку процесуальну дію при виконанні судового рішення.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що оскарженим судовим рішенням вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , оскільки це питання було вирішено під час розгляду справи № 405/1820/17 у справі за позовом ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, в якій встановлено, що сторони вчинили фраудаторний правочин, тобто зловживаючи своїми цивільними правами з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням того, що оскарженою постановою апеляційного суду не вирішувалось питання про права та (або) обов`язки ОСОБА_2 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.
Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі № 405/6598/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                             Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук