ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 лютого 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/17137/22	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі - Альонішко С.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 31 січня 2020 року по 26 листопада 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу №50 о/с від 31 січня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. При цьому, за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2020 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, яку було виплачено лише 26.10.2022 року на виконання рішення суду від 30.06.2022 року по справі № 420/1792/22. Таким чином, відповідач повинен виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (індексації грошового забезпечення), а саме: за період з 31 січня 2020 року по 26 листопада 2022 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2020 року по день фактичного розрахунку, обчислене з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. У решті позову - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, відповідно до якої у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Доводами апеляційної скарги зазначено, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Апелянт вказує, що доходи військовослужбовців Державної прикордонної служби України не є доходами у вигляді заробітної плати, іншими доходами, що нараховуються (виплачуються) у зв`язку з трудовими відносинами, і військовослужбовці не є працівниками відповідно до чинного трудового законодавства, а проходять військову службу. Отже, застосування ст.117 Кодексу законів про працю України є безпідставним. Зазначає, що у липні 2022 року було внесено зміни до Кодексу Законів про працю України та відповідно до статті 117, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, на думку апелянта, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за 2 роки є нікчемними та такими, що суперечать нормам прямої дії.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.
31 січня 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність особи, яка бере участь у справі, в якій представник  просить розгляд адміністративної справи №420/17137/22, який призначено на 10:00 "21" лютого 2024 р., провести у відсутність позивача та представника позивача, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) та залишити в законній силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 р.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу №50-ОС від 31 січня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 02 лютого 2020 року (а.с.6).
При цьому, за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2020 року позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення під час звільнення з військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року по справі № 420/1792/22, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2022 р., позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.
На виконання вказаного судового рішення позивачу донарахована індексація грошового забезпечення у розмірі 28697,30 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с.7). Дата остаточного розрахунку - 26.10.2022 року. Сума остаточного розрахунку 23101,33 грн. є сплаченою позивачу сумою після утримання податків і зборів, що підтверджено вищевказаною довідкою. 
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день проведення розрахунку протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок при звільненні позивача мав бути проведений з ним у день виключення зі списків особового складу, тобто 02.02.2020 року. Тому, дійшов висновку, що затримка розрахунку при звільненні має обчислюватися з наступного дня після звільнення, тобто з 03.02.2020 року, а не з 31.01.2020 року, як помилково вважає позивач. Днем закінчення періоду затримки розрахунку при звільненні є день фактичного повного розрахунку з позивачем.
Враховуючи те, що позивачем визначено помилково початок періоду, за який слід нарахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також те, що обчислена відповідно до наведеного судом алгоритму, із застосуванням принципу пропорційності, сума, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, є відмінною від суми, розрахованої згідно Постанови КМУ № 100, без урахування пропорційності, суд дійшов   висновку про часткове задоволення позову.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою   статті 117 КЗпП України   при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений  частиною першою  цієї статті.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені    статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116  цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена    статтею 117 КЗпП України    відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до    статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.
Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідно до п.7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідно до наказу №50-ОС від 31 січня 2020 року   закінченням проходження позивачем військової служби є 02.02.2020 року.
Згідно пункту 293 вищевказаного Положення № 1115 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Отже, розрахунок при звільненні позивача мав бути проведений з ним у день виключення зі списків особового складу, тобто 02.02.2020 року.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що затримка розрахунку при звільненні має обчислюватися з наступного дня після звільнення, тобто з 03.02.2020 року.
З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (26.10.2022 р.), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 03.02.2020 р. проте не більш як за шість місяців, що становить 183 календарні дні (з 03.02.2020 р. по 03.08.2020 р.).
Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що саме суд повинен здійснити розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку, ув`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів зазначає наступне.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у  всіх  інших  випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з наданої, на виконання вимог ухвали суду, особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяця перед звільненням, а саме з грудня 2019 р. по січень 2020 р., грошове забезпечення позивача за грудень 2019 року становить - 12228,10 грн.; грошове забезпечення за січень 2020 року - 14124,60 грн. Разом нараховано: 26352,70 грн. (а.с. 71).
Таким чином, середньоденний заробіток (грошове забезпечення) дорівнює:
(12228,10 грн. + 14124,60 грн.) : 62 дні = 425,04 грн.
Період затримки повного розрахунки з 03.02.2020 р. до 03.08.2020 р. становить 183 календарні дні.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні з 03.02.2020 р. до 03.08.2020 р. становить: 183 календарні дні х 425,04 грн. = 77782,32 грн., що перевищує суму, яка була виплачена із затримкою. 
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 216432,46 гривень, з яких: грошове забезпечення 187735,16  гривень (а.с. 70) (86,74%) та індексація грошового забезпечення 28697,30 гривень  (13,26%).
  Обрахована колегією суддів відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації, становить 77782,32 гривень.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 10313,94 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (13,26% від  77782,32).
Аналогічний підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.    
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
На підставі наведеного, згідно ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням абзацу 3 його резолютивної частини у новій редакції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року - змінити, з урахуванням мотивів викладених у цій постанові, виклавши абзац 3  резолютивної частини у наступній редакції: 
«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2020 року до 03.08.2020 року у розмірі 10313,94 грн. (десять тисяч триста тринадцять гривень дев`яносто чотири  копійки)».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 
Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 
Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик