ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 лютого 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/1307/22	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Олефіренко Н.А., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2023 в адміністративній справі №280/1307/22 (суддя Татаринов Д.В.) за позовом   ОСОБА_1   до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
в с т а н о в и В:
У січні 2023 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1  до військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України , в якому позивач просив суд:     визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , компенсації вартості недоотриманого речового майна, та індексації грошового забезпечення за період служби з  07 червня 2014 року по 11 липня 2019 року;  визнати за ОСОБА_1 , право на отримання вартості недоотриманого речового майна та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України  провести нарахування та його виплату виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2019 року;  визнати за ОСОБА_1 , право на отримання індексації грошового забезпечення та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України  провести нарахування та його виплату за періоди служби з липня 2014 року по грудень 2015 року, з базовим місяцем липень 2014 року – (місяць прийняття на військову службу), в періоді з грудня 2015 року по березень 2018 року з базовим місяцем - січень 2008 року, в періоді з березня 2018 року по липень 2019 року (день звільнення) з базовим місяцем вересень 2018 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України  провести відрахування з нарахованих сум компенсації вартості недоотриманого речове майна та індексації грошового забезпечення 1,5% військового збору та провести компенсацією сум податку відповідно до пункту 2 Порядку щодо виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004;  стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України     на користь ОСОБА_1 , середній заробіток (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно та індексації грошового забезпечення) за період з 11 липня 2019 року по день ухвалення рішення суду у сумі 703764 гривні та судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у сумі 5000 гривень.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2023    адміністративний позов задоволено частково.
 Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплати ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 10 липня  2014 року по 11 липня 2019 року включно. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. В задоволенні решти вимог відмовлено.  
Не погодившись з рішенням суду, позивач   подав   апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення  суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки зміна тарифної ставки вперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 1294 від 07.11.2007, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства оборони України «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України» N° 90 від 01.03.2018 тому підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи у січні 2008 року. При цьому зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на зміну базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.
Крім того, позивач вважає, що вказана сума в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є обгрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.ть
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу за контрактом від   07 червня 2014 року у Військові частині НОМЕР_1  починаючи з 10 липня 2014 року та звільнений з військової служби у запас 11 липня 2019 року.
Наказом командира частини (по стройовій частині) від 10 липня 2014 року № 148 ОСОБА_1 зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду командира 10-го патрульного взводу 7-ї патрульної роти 4-го патрульного батальйону.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11 липня 2019 року № 58 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення, а також звільнено з військової служби в запас відповідно до частини 5 пункту 2 підпункту “А” статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку із закінченням строку контракту.
Позивач, вважаючи, що йому не у повному обсязі виплачувалась індексація грошового забезпечення в період проходження військової служби у військовій частині   НОМЕР_1 , неналежно сплачено компенсацію замість неотриманого речового майна звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  вид 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі  Закон № 2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців  діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частинами другою та третьою  статті 9 Закону № 2011-ХІІ  до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини четвертої  статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до частини першої  статті 2 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»  (далі Закон - № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ  встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01 січня 2016 року - 103 відсотка).
Статтею 5 Закону № 1282-ХІІ  передбачено, що  підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Частиною другою  статті 6 цього ж Закону  визначено Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до  статті 9 Закону № 1282-ХІІ  індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно зі статтею 19  цього Закону, є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (стаття 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №  1078  (далі -  Порядок № 1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01 січня 2016 року -  103 відсотки).
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Отже, приписами наведених нормативно-правових актів встановлено, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Як вбачається з матеріалів справи,  відповідачем  не нараховано та не виплачено заявнику у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 10 липня  2014 року по 11 липня 2019 року (проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 ).
Крім того, судом встановлено , що згідно доданої позивачем до позовної заяви довідки , ОСОБА_1 зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 з 10 липня 2014 року  наказом командира частини (по стройовій частині) № 148. Доказів на підтвердження факту зарахування позивача до списків військової частини НОМЕР_1 починаючи з 07 червня 2014 року ОСОБА_1 до суду не надано. 
Таким чином ,  суд обгрунтовано відмовив в  задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення починаючи з 07 червня 2014 року по 09 липня 2014 року включно.
Щодо позовних вимог зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії провести відрахування з нарахованих сум компенсації вартості недоотриманого речового майна та індексації грошового забезпечення 1,5% військового збору та провести компенсацією сум податку відповідно до пункту 2 Порядку щодо виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, суд зазначає,  наступне.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Тобто, лише після проведення остаточного розрахунку із позивачем, може виникнути питання щодо нарахування виплати компенсації.
          Таким чином, оскільки на даний час індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена позивачу у повному обсязі не була, то відповідно і відсутні підстави вважати, що будуть порушені права позивача в частині відрахування/повернення обов`язкових податків та зборів.
З приводу вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині  не нарахування та не виплати   позивачу компенсації вартості недоотриманого речового майна, а також визнання  за позивачем права на її отримання суд зазначає.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
          Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки – розрахунку від 11 липня 2019 року № 53, надано лист Військової частини НОМЕР_1 від 30 серпня 2021 року № 3/33/11/1-2276/ч НОМЕР_2 , що фактична виплата вищезазначеної компенсації позивачу була здійснена у квітні місяці 2020 року.  
          Таким чином,  суд обгрунтовано  відмовив в задоволенні позову   ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне, зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи, наявність сталої судової практики Верховного Суду зі спірного питання, суд першої інстанції цілком правомірно  дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. є не співмірними зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги, та  зменшев  витрати  до 1500,00 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого  підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України,  статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої  статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1  статті 6 Європейської конвенції з прав людини  і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.  308, ст.  311, ст.  315, ст.  316, ст.  321, ст.  328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2023 - залишити без змін.
                      Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров