ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 січня 2024 року
м. Київ                                               
 
справа № 523/8857/19     
провадження № 61-5855св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В., 
суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 	
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 березня 2021 року у складі судді Середи І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у складі колегії суддів:                      Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Князюка О. В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 у червні 2019 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила:
- визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру загальною площею 39,5 кв. м, житловою площею 18,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
- повернути їй повну вартість автомобіля марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка складає 208 523 грн;
- визнати за відповідачем право власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK» вартістю 6 999 грн.
На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 посилалася на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 .
Також у неї від першого шлюбу є син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства ІІ групи з діагнозом сахарний діабет, знаходиться на інсуліні та потребує її допомоги. 
Відповідач на дочку аліменти не сплачує. 
22 травня 2013 року вона придбала автомобіль марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin номер НОМЕР_2 , вартість якого складає 208 523 грн, на придбання якого у травні 2013 позичила грошові кошти у подруги ОСОБА_5 , тому що знала про надходження спадщини, а у липні                2013 року віддала отриманий борг. Автомобіль тимчасово оформила на                      ОСОБА_2 , який обіцяв його повернути, коли вона навчиться керувати.
У 2015 році вона придбала квартиру АДРЕСА_2 за особисті кошти, які залишилися у спадщину після батька. 
Квартира придбана з метою подальшого проживання в ній її сина ОСОБА_4 . Частину грошей на придбання квартири дав батько сина ОСОБА_6 , а саме                    300 000 грн, а іншу частину - 195 250 грн сплатила за рахунок коштів, отриманих у спадщину.
26 серпня 2017 року вони купили ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK» вартістю                      6 999 грн.
За час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбу його дохід був незначним, який він витрачав на ігрові автомати та на особисті потреби, що унеможливлює придбання вказаного майна.
Вона з 2014 року працювала в Комунальному спеціалізованому закладі центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів в місті Южне на посаді психолога.
До шлюбу продала іншу квартиру за договором від 15 липня 2005 року, кошти від продажу є також її особистою власністю.
В спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька вона отримала переказ з банків Франції на суму 18 766,41 доларів США та 30 000 доларів США.

 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив. 
Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнув з ОСОБА_2 компенсацію вартості автомобіля марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 208 523 грн.
Визнав за ОСОБА_2 право власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK».
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що вимоги позивача є обґрунтованими та законними, квартира та автомобіль були придбані за особисті кошти позивача, які вона отримала в порядку спадкування та з урахуванням наявності у неї особистих грошових коштів, тому вказане майно не є спільним майном подружжя.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідач продав автомобіль, придбаний за кошти позивача, без її відома, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню компенсація вартості транспортного засобу з урахуванням оцінки вартості на час розгляду справи.
Одеський апеляційний суд постановою від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 березня 2021 року скасував в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на автомобіль марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер                       НОМЕР_1 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача компенсації вартості автомобіля у розмірі 208 523 грн та прийняв в цих частинах нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.  
Визнав автомобіль марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя.
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі                             104 261,50 грн.
В іншій частині судове рішення залишив без змін.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на автомобіль та приймаючи в цій частині нову постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач здійснив його продаж без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація вартості 1/2 частки спірного автомобіля, виходячи з його ринкової (дійсної) вартості, встановленої Звітом про оцінку майна № 139-1/19 від 15 травня 2019 року у розмірі 104 261,50 грн.
Залишаючи в решті рішення суду першої інстанції без змін апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про необхідність визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK» є правильним.
Також правильним є висновок суду першої інстанції про визнання квартири особистою власністю позивача, оскільки позивачем на підтвердження зазначеного факту надано належні докази, які підтверджують, що спірне нерухоме майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані в порядку спадкування після смерті батька, а також не спростований відповідачем той факт, що частина грошових коштів за вказану квартиру була сплачена колишнім чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_2 у квітні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, а також скасувати рішення суду першої інстанції повністю і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами попередніх інстанцій не були досліджені матеріали справи, рішення є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Судами попередніх інстанцій не було враховано правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/17769/18,                      від 19 червня 2019 року у справі № 621/302/15-ц, від 14 червня 2022 року у справі                   № 947/21450/19, від 28 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 12 серпня                2020 року у справі № 704/192/18.
Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам національного та міжнародного законодавства.
Встановивши, що спірна квартира є особистою власністю позивача, суди залишили поза увагою те, що між датами отримання ОСОБА_1 грошей та придбанням  подружжям спірної квартири пройшов значний проміжок часу (декілька років), тому підстави для ствердження того, що саме ці гроші були витрачені на придбання квартири відсутні. Показання колишнього чоловіка позивача, як свідка, щодо того, що спірна квартира була придбана для їх спільного сина не заслуговують на увагу, оскільки документально не підтверджені.
Позивач не надала жодного доказу того, що він під час перебування у шлюбі майже не заробляв грошей, а родина існувала тільки за рахунок грошей позивача.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 червня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.
Справа № 523/8857/19 надійшла до Верховного Суду 17 липня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 04 грудня 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 липня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за умовами якого ОСОБА_7 (нині ОСОБА_8 , згідно з актовим записом про зміну імені № 4 від 22 лютого               2006 року) ОСОБА_9 продала вказану квартиру за 11 000 грн.
Станом на 23 листопада 2006 року на депозитному рахунку ОСОБА_1                                  № 0149472US USD знаходилось 30 000 доларів США, які було знято 25 червня                  2008 року.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 грудня 2007 року уклали шлюб, який рішенням Южненського міського суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у справі                      № 519/749/18 розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 .
17 січня 2008 року ОСОБА_1 уклала договір банківського вкладу «Європейський Строковий» № 26352001520503/840, за яким передала, а АКБ «Європейський» прийняв грошові кошти у сумі 16 800 доларів США.
Служба спадкування повідомила 23 вересня 2009 року, що на депозитному рахунку батька ОСОБА_1 знаходилися гроші у розмірі 21 800 євро.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2011 року ОСОБА_1 успадкувала все майно після батька ОСОБА_10 , який помер                           ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Між ТОВ «Берліна Авто» та ОСОБА_2 22 травня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 122, за умовами якого відповідач придбав автомобіль марки «Lancia Ypsilon» за 149 900 грн. Придбання відбувалося у два етапи: до 23 травня 2013 року відповідач повинен сплатити продавцю                           14 990 грн, а у термін до 30 травня 2013 року - 134 910 грн.
За курсом Національного банку України станом 22 травня 2013 року вартість автомобіля складала 5 421,34 доларів США.
27 червня 2013 року автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 ,                                 а 22 грудня 2018 року ним продано. 
Згідно з повідомленням про перерахування від 24 липня 2013 року ОСОБА_1 було перераховано 21 035,55 доларів США як спадщину після смерті ОСОБА_11 . 
Станом на липень 2013 року на рахунку ОСОБА_1 знаходилось                                      18 766,41 доларів США, що підтверджується випискою з історії операції                                  в ПАТ «Креді Агріколь Банк».
Між Промислово-будівельною групою «Інтострой» та ОСОБА_12 16 листопада 2015 року було укладено договір про пайову участь в будівництві житла № 33/90, за умовами якого пайщик зобов`язався прийняти участь в будівництві житлового будинку АДРЕСА_4 , на виконання прийнятих зобов`язань пайщик перераховує в касу підприємства 495 250 грн.
За курсом Національного банку України станом на вказану дату зазначена сума складала 21 485,90 доларів США.
06 березня 2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі акта приймання-передачі приміщення, виданого 25 січня 2017 року ПБГ «Інтобуд», додаткової угоди до договору пайової участі у будівництві житла від 25 січня                      2017 року, технічного паспорту від 20 лютого 2017 року, виданого                                      ТОВ «Документи».
Згідно з довідками АТ «Одеський припортовий завод» річні доходи відповідача після відрахування обов`язкових платежів складали: в 2010 році - 4 695,39 грн                                     (5 721,56 грн - 1 026,17 грн), 2011 році - 55 467,83 грн (67 684,60 грн -                                  12 216,77 грн), 2012 році - 87 884,71 грн (107 350,78 грн - 19 466,07 грн),                        2013 році - 87 523,75 грн (106 860,12 грн - 19 336,37 грн), 2014 році -                                89 809,55 грн (110 458,09 грн - 20 648,54 грн), 2015 році - 128 289,01 грн                           (160 491,10 грн - 32 202,09 грн), 2016 році - 120 835,52 грн (150 302,20 грн -                     29 466,68 грн), 2017 році - 100 575,53 грн (124 938,80 грн - 24 363,27 грн).
Відповідно до звіту про оцінку майна № 139-1/19 ринкова вартість автомобіля марки «Lancia Ypsilon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 15 травня  2019 року складала 208 523 грн.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;                             3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;                  5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                           від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Аналіз правових позицій сторін у розглядуваній справі свідчить, що між ними виник спір щодо нерухомого майна, набутого під час шлюбу. При цьому позивач вважає, що квартира є її особистою власністю, набутою за кошти, які належали їй особисто, а відповідач - спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час шлюбу з позивачем, який не довів, що придбання спірної квартири відбулося за її особисті грошові кошти.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази, врахувавши показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Встановивши, що позивач спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, суди попередніх інстанцій правомірно кваліфікували спірну квартиру як особисту приватну власність                 ОСОБА_1 .
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на належній оцінці наданих сторонами доказів.
Також Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду в частині визнання за сторонами права власності на спірний транспортний засіб та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості автомобіля, з таких підстав.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 22 травня 2013 року між ТОВ «Берліна Авто» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, який 27 червня 2013 року було зареєстровано за ОСОБА_2 
22 грудня 2018 року спірний автомобіль був проданий ОСОБА_2 . 
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 71 СК України, частиною другою статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Встановивши, що спірний автомобіль сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач ОСОБА_2 здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 104 261,50 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, виходячи з його ринкової (дійсної) вартості, встановленої Звітом про оцінку майна № 139-1/19 від 15 травня 2019 року. 
Крім того, є правильними висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK». 
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 , зокрема просила визнати за відповідачем право власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK» вартістю                      6 999 грн.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність /відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, в межах заявлених позовних вимог, про визнання за ОСОБА_2 права власності на ноутбук марки «ASUS VIVOBOOK», з урахуванням визнання такого права позивачем.
Крім того, ОСОБА_1 погодилася із вказаними висновками судів попередніх інстанцій та не оскаржувала їх в апеляційному та касаційному порядку щодо вирішення питання про стягнення  компенсації за ноутбук на її користь. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та у постановах Верховного Суду від 12 лютого               2020 року у справі № 725/17769/18, від 19 червня 2019 року у справі                     № 621/302/15-ц, від 14 червня 2022 року у справі № 947/21450/19, від 28 серпня               2019 року у справі № 588/350/15, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, суд касаційної інстанції відхиляє з огляду на таке.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду не суперечать практиці Верховного Суду України та Верховного Суду, висловленій у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що питання про визнання права власності на частку у квартирі, чи всю квартиру вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судами попередніх інстанцій встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосовано вищезазначені норми СК України.
Посилання у касаційній скарзі на неналежну оцінку доказів судами попередніх інстанцій суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Отже, заявником не мотивовано та не доведено, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема, отримання доказів та/або дослідження доказів.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанови апеляційного суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 березня 2021 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                      
 
Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко    Судді:А. І. Грушицький     Є. В. Петров    В. В. Пророк   О. М. Ситнік