ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/133/23  Номер провадження 22-ц/814/839/24	Головуючий у 1-й інстанції Должко С.Р.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючої судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,
секретаря: Ракович Д.Г.,
розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання неправомірними дії банку та визнання анкети-заяви нікчемною
за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»
на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 червня 2023 року, прийнятого під головуванням судді Должка С.Р. в м.Зінькові,-
в с т а н о в и в :
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. Просив визнати дії акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк по нарахуванню кредитного ліміту по неіснуючому договору з громадянином ОСОБА_1 незаконними.
Визнати анкету заяву №2001849941901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на ім`я ОСОБА_1 нікчемною.
Зазначав, що анкета заява №2001849941901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 02.04.2021 року не відповідає вимогам ст.ст. 207, 628,Ж 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, і відповідно не може сприйматися як договір (угода), а є лише документ про наміри.

Заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання неправомірними дії банку по нарахуванню кредитного ліміту.
Визнано дії акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк по нарахуванню кредитного ліміту по неіснуючому договору з громадянином ОСОБА_1 незаконними.
Визнано анкету заяву №2001849941901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на ім`я ОСОБА_1 нікчемною.
Стягнуто з акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк, на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок.
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог.
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.09.2023 року заяву відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішення оскаржив АТ «Перший Український Міжнародний Банк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Вважають, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права постановлено заочне рішення при відсутності повторної неявки належно повідомленого відповідача, так як справа була розглянута у перше судове засідання після закриття підготовчого.
Вказують, що ОСОБА_1 з моменту отримання кредиту 02.04.2021 року по червень 2022 року використав на власні потреби суму встановленого ліміту по тілу кредиту у розмірі 27964,25 грн., за користування якими банком правомірно були нараховані відсотки у розмірі 15069,93 грн. Комісія банком не нараховувалась у зв`язку із встановленням кредитних канікул по кредитній картці.
Звертають увагу, що при укладенні оспорюваного договору від 02.04.2021 року ОСОБА_1 був ознайомлений про мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строки виконання, тощо. 
Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено з ініціативи саме ОСОБА_1 , при цьому останній свідомо укладав договір на зазначених у ньому умовах та в подальшому виконував його.

У відзиві представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просять в задоволенні апеляційної скарги банку відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, за участю його представника. Проте, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 відповідно до положень ст.ст.144-145,216 ЦПК України після оголошеного їй попередження за порушення порядку під час судового засідання та повторного вчинення зазначених дій була видалена із залу судового засідання.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав: 
З матеріалів справи вбачається, що згідно із заявою №2001849941901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на ім`я ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт в розмірі 15000 грн.
07.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про відкликання анкети-заяви №2001849941901, так як договір кредитування, який повинен бути сформований в письмовому вигляді та доданий до анкети-заяви до цього часу не надійшов на адресу заявника. Зазначав, що анкета-заява без сформованого в письмовому вигляді договору кредитування є нікчемною ( а.с.30).
Районний суд, задовольняючи позовні вимоги, рішення мотивував тим, що позивачем повністю було доведено та обґрунтовано позовні вимоги, натомість з боку відповідача не надано до суду будь яких пояснень, заперечень та відзиву, а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення районного суду таким вимогам не відповідає.
Так, ухваливши по справі 13.06.2023 року судове рішення, суд першої інстанції виходив з принципу ‘швидкого здійснення правосуддя’ та ‘розумністю тривалості судового провадження’, не звернувши при цьому увагу на вимоги ч.4 ст.223 ЦПК України, яка визначає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
 Проте, у даній справі ухвалою Зіньківського районного суду від 25.05.2023 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду на 13.06.2023 року ( а.с.62-63).
Відповідачем було подано заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 13.06.2023 року та заявлено клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції, а також подана заява про продовження строку для надання відзиву на позов ( а.с. 76- 78).
Ухвалою Зіньківського районного суду від 13.06.2023 року представнику АТ «Перший Український Міжнародний Банк» відмовлено в продовженні строку для надання відзиву на позов та відкладення розгляду справи з посиланням на наявність у юридичної особи певної кількості працівників, які мають забезпечити належну роботу по представництву інтересів банку.
Однак судом в порядку, визначеним ст.212 ЦПК України, не було вирішено клопотання банку про проведення засідання в режимі відеоконференції та ухвалено заочне рішення.
Таким чином, постановивши в першому судовому засіданні заочне рішення, районним судом допущено порушення норм процесуального права та обмежені права відповідача на участь в судовому засіданні. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, в тексті судового рішення надав значний перелік правових норм без вказівки про мотиви їх застосування, всупереч положенням ч.4 ст.265 ЦПК України не зазначив фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Процитувавши в тексті рішення формулювання позивача з позовній заяві про те, що ‘анкета-заява № 2001849941901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 02.04.2021 року не відповідає ст. 207, 628, 638, 1054, 1055 1056-1, ЦК України, і відповідно не може сприйматися та трактуватися як договір (угода), а є лише документ про наміри’ районний суд не проаналізував докази, які це підтверджує та не оцінив чи було обрано позивачем ефективний спосіб захисту.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Визнання  положень договору нікчемними не захистить права позивача.
Колегія суддів вбачає, що обраний позивачем спосіб захисту є таким, що є неефективним. Тому  рішення районного суду в частині вирішення таких вимог підлягає скасуванню, з огляду на вимоги ст. 376 ЦПК України.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
  Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
    Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Так, згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.  Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як передбачено ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 15000 гривень.
Підписанням цієї заяви  ОСОБА_1 підтвердив своїм особистим підписом, що ним отримана у непошкодженому стані кредитна картка ПІН, а також що він ознайомлений з правилами її користування.
З дати отримання кредиту - 02.04.2021 року  і  до 02.05.2022 року  ОСОБА_1 здійснював платежі у рахунок погашення боргу за кредитом та за процентами – 30.06.2022 року, що вбачається з виписки по рахунках.
Отже, використання позивачем на власні потреби кредитних коштів упродовж більше року свідчить не про нікчемність укладеного правочину, а про його оспорюваність, однак  ОСОБА_1 таких вимог не заявлено.
Твердження позивача про незаконність дій банку по нарахуванню кредитного ліміту по неіснуючому договору не підтверджено належними доказами, а висновки суду першої інстанції в цій частині взагалі не містять жодних мотивів та відповідних посилань на докази.
Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Однак, позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження незаконності дій банку по нарахуванню кредитного ліміту.
Посилання суду на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, як підставу для задоволення позову, колегія суду відхиляє, як неревалентне, осільки у цій постанові інші правовідносини, що стосуються стягнення заборгованості за кредитом, зокрема, процентів та пені.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. Правовідносини у зазначеній як приклад справі та у справі, яка переглядається, не є подібними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог  ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вбачає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення Зіньківського районного суду від 13.06.2023 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи задоволення апеляційної скарги, з позивача підлягають стягненню судові витрати банку по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою у розмірі 1610,40 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 червня 2023 року скасувати, ухваливши нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання неправомірними дій банку та визнання анкети-заяви нікчемною - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» сплачений судовий збір у розмірі 1610,40 грн.
  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22.02.2024 року.

Головуюча суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 С.Б. Бутенко
                                                                                                                       О.І. Обідіна