ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 р. 	Справа № 520/8672/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 07.07.23  у справі № 520/8672/23
за позовом       ОСОБА_1  
до     Краснокутської селищної ради         
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Краснокутської селищної ради (далі також – відповідач), в якій просила: 
- на час судового розгляду зупинити виконання Рішення ХХХ сесії VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 ;
- витребувати в Краснокутській селищній раді завірену належним чином копію Рішення XXX сесії VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 ;
- визнати Рішення XXX сесії VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 ;
- Рішення XXX ceciї VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 скасувати.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права, за помилкових висновків суду першої інстанції щодо обставин справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначені у позовній заяві. Вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи не надано оцінку наявним доказам щодо порушення процедури розгляду земельного питання сесією, а покладено на себе повноваження загальних судів щодо оцінки законності отримання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що до Краснокутської селищної ради надійшла заява від громадянки ОСОБА_2 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Така заява була направлена на розгляд постійної депутатської комісії Краснокутської селищної ради VIII скликання з питань земельних відносин, охорони природи, містобудування, архітектури та цивільного захисту, яка відбулася 01.03.2023.
В той же день надійшла заява вх. № Л-174 від ОСОБА_1 , сусідки ОСОБА_2 , в якій зазначено, що оформлення документів на земельну ділянку незаконне, а також, що розглядається відповідна справа у суді. У зв`язку з тим, що заява надійшла в день проведення відповідної депутатської комісії, з метою вивчення ситуації комісія вирішила відкласти розгляд заяви ОСОБА_2 на наступну сесію.
За результатами вивчення всіх обставин установлено, що розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 відбувалося з урахуванням генерального плану (схеми), що є невід`ємною частиною мирової угоди, укладеної та підписаної громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , затвердженої ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 06 липня 2018 року, у справі № 627/769/17. ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 і подарувала їй будинок.
В межах ділянки (двору), яку обмежує паркан ОСОБА_2 , ліцензованим геодезистом (розробником) відповідно до мирової угоди проведено вимір земельної ділянки. В загальну площу 0,15 га увійшла земельна ділянка, яку громадянка ОСОБА_2 використовує під городництво. Загальна площа 0,15 га, відповідно до норми безоплатної приватизації, визначено ст. 121 Земельного кодексу України та п.п. 5 п. 27 Розділу X перехідних положень. Акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами ОСОБА_1 відмовилася підписувати, зважаючи на те, що була підписана мирова угода, якою встановлено розподіл спільного двору та належним чином повідомлена, у т. ч. і через місцеву газету «Промінь».
До селищної ради надійшла заява від 28.03.2023 за вх. № Л-260/01-33 та заперечення від 28.03.2023 за № Л-271, на що посадовими особами селищної ради надано письмові відповіді відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Позивач у позовній заяві зазначає, що постійна комісія з питань земельних відносин, охорони природи, містобудування, архітектури та цивільного захисту, яка засідала 10.04.2023, відповідно до п. 4, 7 Регламенту Краснокутської селищної ради є неправомочною, так як було присутні лише двоє членів із шести. Згідно з реєстрацією депутатів на засідання постійних комісій 10 квітня 2023 року членів вище зазначеної комісії було присутні троє: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про що свідчать підписи при їх реєстрації.
Не погоджуючись із такими діями та рішенням суб`єкта владних повноважень, та вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась за захистом своїх прав до Харківського окружного адміністративного суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване у цій справі рішення суб`єкта владних повноважень прийнято з дотриманням приписів чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір -  це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних чи господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим уважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.
Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі № 520/13190/17, від 27.11.2018 у справі № 820/3534/17, від 19.02.2020 у справі № 1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів».
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №  914/2006/17).
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не враховувати запропонований підхід під час вирішення цієї справи.
Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивач звернулася до суду із позовом, в якому оскаржує рішення Рішення XXX ceciї VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що оскаржуване рішення селищної ради порушує її права на спірну земельну ділянку, оскільки такою ділянкою користується зі ОСОБА_2 спільно з огляду на те, що житловий будинок по АДРЕСА_2 є двоквартирним і квартира АДРЕСА_3 належить позивачу на праві приватної власності з 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 жовтня 1993 року.
Таким чином позивач уважає Рішення XXX ceciї VIII скликання Краснокутської селищної ради Харківської області від 12.04.2023 протиправним, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі.
Тобто у цій справі позивач оскаржує рішення селищної ради, на підставі якого третій особі затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано у власність таку земельну ділянку, з підстав порушення її прав як користувача відповідної земельної ділянки, яка розташована безпосередньо біля квартири, що належить позивачу на праві власності, а отже скасування відповідного рішення, заявником якого позивач не була, матиме вплив на права третьої особи, як користувача спірної земельної ділянки.
Колегія суддів зауважує, що спір, який розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки селищна рада, приймаючи оскаржуване рішення, не мала публічно-правових відносин саме з позивачем.
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не пов`язаний із захистом прав у сфері публічно-правових відносин, водночас стосується цивільних прав та інтересів позивача, а отже має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Та обставина, що відповідачем у справі визначено орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Слід наголосити також й на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, стосовно того, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Водночас слід ураховувати, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Таку правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 802/233/16-а, від 27.06.2018 у справі № 814/104/17, від 14.11.2018 у справі № 439/1597/16-а.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що вказаний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного права позивача як користувача земельної ділянки.
Відповідно судом першої інстанції, з урахуванням заявлених позовних вимог, неправомірно надана оцінка діям відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення.
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 16 травня 2023 року у справі № 120/8419/22.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
За приписами ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про закриття провадження. 
Керуючись ст. 239, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 у справі № 520/8672/23 - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд та вирішення цієї справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства. 
Роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови на звернення із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк