Головуючий у І інстанції Лісовська О.В.
Провадження №22-ц/824/2024/2024                                                             Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
25 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                               Мельника Я.С., Гуля В.В.,
   при секретарі:                   Ковтун М.В.,                                                                                                 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Міністерство оборони України, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та стягнення коштів,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Міністерство оборони України, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та стягнення коштів.
Обгрунтовуючи свої вимоги, посилалась на те, що вона, ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 проживали разом як дружина та чоловік з жовтня 2018 року без реєстрації шлюбу. Спільних дітей не мали. ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , а також разом з донькою ОСОБА_7 і батьками ОСОБА_1 , проживали у квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності батькам позивачки. 
З моменту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як подружжя, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, формували та мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм житла: робили ремонт, купували майно та предмети домашнього вжитку, а також забезпечували виховання дитини, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати і спільне харчування, обговорювали питання укладання офіційного шлюбу. За час проживання однією сім`єю, як чоловік та дружина, вони часто проводили час в колі рідних та друзів, гостювали у родичів, матеріально підтримували матір ОСОБА_6 та батьків позивачки. Також вони разом проводили відпустки, подорожували. 
ОСОБА_6 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , а позивачка - на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 . Отримані доходи завжди спільно витрачали на забезпечення потреб їхньої родини. 
Офіційно зареєструвати шлюбні стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не встигли. ІНФОРМАЦІЯ_1 з початком збройної агресії, внаслідок ракетного удару по військовій частині (будівлі № НОМЕР_3 на території військового містечка № НОМЕР_4 у м. Києві), ОСОБА_6 загинув, отримавши поранення, не сумісне з життям. Про смерть ОСОБА_6 позивачка дізналась від його товаришів по службі та керівництва, якому вона безпосередньо надавала дозвіл на захоронення ОСОБА_6 в умовах воєнного стану. 
Отже, між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 протягом усього часу їхнього спільного проживання зберігались відносини, які притаманні саме подружжю. 
На виплату одноразової грошової допомоги після загибелі ОСОБА_6 претендували мати та неповнолітні дочки загиблого, яким призначено здійснення такої виплати відповідно до Витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.05.2022 року № 77. Одноразова грошова допомога в даному випадку розділилась порівну між трьома особами. Розмір виплат складає: матері ОСОБА_2 - 5 000 000,00 грн., доньці ОСОБА_4 - 5 000 000,00 грн., доньці ОСОБА_5 - 5 000 000,00 грн. В інтересах неповнолітніх дітей загиблого діє їхня мати - ОСОБА_3 .
Разом з тим, позивач у позові зазначала, що на виплату 1/4 частини одноразової грошової допомоги після загибелі ОСОБА_6 також має право і вона, як дружина загиблого, з якою останній проживав з жовтня 2018 року без реєстрації шлюбу. 
На підставі викладеного позивачка просила суд встановити факт того, що вона, ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю, як жінка і чоловік без шлюбу, в період часу з 01.10.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину одноразової грошової допомоги у розмірі 1 250 000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 частину одноразової грошової допомоги у розмірі 2 500 000,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що вона не погоджується з оцінкою доказів, зробленою судом, зазначивши при цьому, що на її думку, надані нею докази у їх сукупності та взаємозв`язку переконливо підтверджують ту обставину, що відносини, що існували між нею та загиблим ОСОБА_6 , носили характер відносин, притаманних подружжю, відтак її позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення з викладених у ній підстав та за наведених у ній обставин.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник третьої особи Міністерства оборони України Гром А.М. просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
У відзивах на скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Єфремова І.І., та представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Коновал О.В., просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 з підстав її необґрунтованості та безпідставності, а рішення суду - залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Березенська Ю.О., апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також їх представники - адвокати Коновал О.В., Полонський О.Ю. та Єфремова І.І. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечили та просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзивах на скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1, виконуючи обов`язки військовослужбовця, загинув головний корабельний старшина ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 16.03.2022 року серія НОМЕР_5 (том 1, а.с.23).
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є його мати ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (том 1, а.с.25, 26).
Після смерті ОСОБА_6 його мати ОСОБА_2 та неповнолітні діти в особі їх матері ОСОБА_3 отримали одноразову грошову допомогу від держави у розмірі 15 000 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 4605 та № 4606 від 30.05.2022 року. Грошові кошти були виплачені на підставі рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.05.2022 року № 77.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд встановити факт того, що вона та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю, як жінка і чоловік без шлюбу, в період часу з 01.10.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину одноразової грошової допомоги у розмірі 1 250 000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 частину одноразової грошової допомоги у розмірі 2 500 000,00 грн.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання, позивачка посилалась на те, що вона з ОСОБА_6 проживали разом як дружина та чоловік з жовтня 2018 року без реєстрації шлюбу. Спільних дітей не мали. ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , а також разом з донькою ОСОБА_7 і батьками ОСОБА_1 , проживали у квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності батькам позивачки. З моменту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як подружжя, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, формували та мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм житла: робили ремонт, купували майно та предмети домашнього вжитку, а також забезпечували виховання дитини, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати і спільне харчування, обговорювали питання укладання офіційного шлюбу. За час проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вони часто проводили час в колі рідних та друзів, гостювали у родичів, матеріально підтримували матір ОСОБА_6 та батьків позивачки. Також вони разом проводили відпустки, подорожували. ОСОБА_6 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , а позивачка - на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 . Отримані доходи завжди спільно витрачали на забезпечення потреб їхньої родини. Офіційно зареєструвати шлюбні стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не встигли.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 до 08.02.2018 року, що підтверджується судовим рішенням. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у позивачки народилася дочка ОСОБА_7 , 2006 року народження (том 1, а.с.24, 35).
ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 23.04.2013 року, що підтверджується судовим рішенням (том 1, а.с.34). У період перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_6 народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с.25, 26).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з  недоведеності позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Постановою Верховного суду від 14 лютого 2018 року в справі 129/2115/15-ц визначено, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
В постанові Верховний Суд зазначив, що для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.
Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя.
Разом з тим, при застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, ззовні такі відносини подібні до шлюбних.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Конституційний Суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року).
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі № 686/8440/16ц).
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16ц).
Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна; укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання тощо.
Зі змісту судового рішення вбачається, що суд першої інстанції детально проаналізував докази, надані позивачем на підтвердження її вимог, як кожний окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, із дотриманням  вимог процесуального закону.
Зокрема, судом зроблено обґрунтований висновок про те, що надані позивачем письмові докази в своїй сукупності не доводять факту ведення позивачкою та ОСОБА_6 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а спільні фотокартки та додані до матеріалів справи виписки з банку не можуть бути достатньою підставою для встановлення вказаного факту та не свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Обгрунтованим є і критичне ставлення суду до показів свідків - куми позивачки та її знайомого щодо спільного проживання позивачки з ОСОБА_6 . Судом при цьому правильно зазначено, що посилання свідків на спільне проживання не є саме по собі достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.
Згідно з постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11, «надані позивачем докази, а саме роздруківка фотознімків з соціальних мереж, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами».
Позивач на підтвердження своїх вимог посилалась на показання свідків, проте такі свідчення свідків не дають підстав для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство.
Крім того, у особових справах як позивача ОСОБА_1 , так і ОСОБА_6 , відсутні відомості один про одного як членів сім`ї, що свідчить про те, що вони не вважали себе членами однієї сім`ї, адже такі відомості вносяться зі слів військовослужбовців.
Позивачкою не було надано і доказів звернення сторін до органів РАЦСу з метою реєстрації шлюбу між ними, а також доказів заручин позивача, вчинення релігійного обряду подружжям, планування вступити в шлюб. 
Надані позивачкою фотографії свідчать про те, що сторони проводили якісь уривки часу разом, проте наявні і такі самі фотографії ОСОБА_6 з іншими особами та колишньою дружиною, з якими він теж проводив час. При цьому, долучені до справи фото не свідчать про спільні права і обов`язки між позивачкою та ОСОБА_6 , є ситуативними селфі з повсякденного життя і не є сімейними фото. Обставини фотографування, обстановка на фото не дають необхідних і достатніх підстав стверджувати, що сфотографовані особи є однією сім`єю або вважають себе подружжям. Одночасно в матеріалах справи відсутні фото сімейних подій в домашній обстановці, святкувань визначних дат, державних і професійних свят тощо.
Той факт, що сторони перераховували кошти один одному, у зв`язку із відсутністю даних про призначення платежів, не є доказом спільного бюджету, а їх незначна кількість, з огляду на заявлені позивачкою 3 роки спільного життя може свідчити як про наявність відносин позички «до зарплати», так і сплати орендних платежів за житло та користування автомобілем. «Рух коштів» є загальним та неконкретизованим формулюванням, оскільки відсутні суми, дати та інші необхідні реквізити платежу, які дозволяють встановити ті чи інші обставини щодо предмету спору. Одночасно між сторонами договору найму, де наймодавцем є батько ОСОБА_1 , а наймачем ОСОБА_6 , дійсно мали місце несистемні, поодинокі різних сум платежі, які не свідчать про наявність спільного бюджету. Частина коштів могла передаватись готівкою, а частина перераховуватись на платіжну карту позивачки.
При цьому, поняття сімейний бюджет означає заробіток коштів членами сім`ї, їх розподіл та витрати в інтересах сім`ї. Наявність договірних відносин між батьком позивачки та ОСОБА_6 (орендарем) унеможливлює використання в інтересах сім`ї квартири для спільного проживання сім`єю та грошових коштів з сімейного бюджету, оскільки бюджети у позивачки та ОСОБА_6 були самостійні, а сторони договору найму складали дві різні сім`ї.
Одночасно, дійсно за три роки один раз мало місце перерахування позивачкою грошових коштів в сумі 200 грн. дочці загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , що однак не свідчить про наявність спільного сімейного бюджету, а має розцінюватись як платіж в сумі 200 грн., оскільки в сучасному житті особи часто здійснюють платежі в інтересах інших осіб (знайомих, друзів, колег, сторонніх людей), йдучи на зустріч за тих чи інших обставин. При цьому, перерахунок коштів не свідчить про перебування у фактичних сімейних відносинах.
У справі наявне підтвердження в/ч НОМЕР_1 про виплати грошової компенсації ОСОБА_6 за піднайом (найом) житлового приміщення та акт перевірки приміщення за адресою   АДРЕСА_2 , що пояснює факт проживання ОСОБА_6 за вищевказаною адресою та факт перерахування грошових коштів позивачці ОСОБА_1 (том 1, а.с.203-209).
З акту перевірки в/ч НОМЕР_1 від 21.12.2019 року житлових умов вбачається, що ОСОБА_6 проживав один, тобто його сім`я складалась з однієї особи - його самого. 
Позивачка та ОСОБА_6 в офіційних службових документах за місцем служби не зазначали себе однією сім`єю (том 1, а.с.210).
Правовідносини найму між батьком позивачки та ОСОБА_6 спростовують доводи позивачки щодо спільного проживання однією сім`єю, оскільки найм передбачає надання власником наймачу ( ОСОБА_6 ) права користування квартирою за плату на відповідний строк. Отримання ОСОБА_6 в договірному порядку права самостійного користування квартирою за відповідну плату спростовує доводи позивачки про спільне проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю, оскільки сімейні стосунки передбачають спільне використання майна, а не договірне.
Позивачка у позові посилалась на те, що зареєстрований за нею автомобіль було придбано за спільні кошти, проте реєстрація права власності на автомобіль виключно за нею свідчить про її право особистої приватної власності на автомобіль. Факт придбання транспортного засобу за рахунок спільних коштів позивачки та ОСОБА_6 не був підтверджений жодними доказами.
З відповіді ПАТ НАСК «Оранта» № 09-02-17/71 від 04.01.2023 року вбачається, що у НАСК «Оранта» було застраховано цивільно-правову відповідальність власника Citroen Xsara Picasso, д.р.н. НОМЕР_6 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/206691581 від 07.11.2021 року по 07.11.2022 рік; страхувальником зазначено ОСОБА_6 .
Наявність страхового полісу на ім`я ОСОБА_6 свідчить про обов`язкове страхування цивільної відповідальності, але при цьому не підтверджує належність майна на праві спільної власності, факт користування автомобілем, використання транспортного засобу в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як членів сім`ї.
Картка обліку індивідуальної виховної роботи, на думку колегії суддів, є неналежним доказом, оскільки обставини оформлення цього документу без назви, дати та підпису, спосіб, час виготовлення картки, неузгодженість картки обліку індивідуальної виховної роботи з особовими справами позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , неможливість сторони позивачки пояснити, відповідно до якого нормативно-правового акту складено цей документ, об`єктивно викликають сумнів у достовірності та законності даного доказу. 
Відповідно до документів, які особисто складалися загиблим ОСОБА_6 , він проживав один, його сім`я складалася із однієї особи - його самого, його рідними зазначено неповнолітніх дочок та матір. ОСОБА_6 ніколи не згадував ОСОБА_1 у офіційних документах, не подавав заяву про реєстрацію шлюбу з нею, не ставився до неї як до своєї дружини і не позиціонував її у такій якості перед найближчими людьми - своєю родиною. Зазначені дії (та відсутність дій) свідчать про те, що ОСОБА_6 не вважав ОСОБА_1 членом своєї сім`ї.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в межах її доводів та вимог, дослідивши повно та всебічно усі надані нею докази, як кожний окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що відносини, які існували між нею та ОСОБА_6 , носили характер відносин, притаманних подружжю, у зв`язку із чим законним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
Оскільки судом з дотриманням вимог закону відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 без шлюбу, правильним є і рішення суду в частині відмови у стягненні на її користь з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , частини отриманої ними від держави у зв`язку із загибеллю ОСОБА_6 одноразової грошової допомоги, зважаючи на те, що ОСОБА_1 на час загибелі ОСОБА_6 не відносилась до кола осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги згідно вимог закону.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду щодо оцінки доказів. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
        П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року- залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
           Головуючий:
 
           Судді: