ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2024 р. 	Справа № 820/1667/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2023, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г.,  м. Харків, повний текст складено 19.09.23  по справі № 820/1667/18
за позовом                   ОСОБА_1  
до                  Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України                          
про скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Слобожанської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області , в якому просив суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.06.2015 року № 84149-15, від 24.06.2016 року № 8056303-13.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року адміністративний позов задоволено.
Постановою Верховного Суду від 27.06.2023 касаційну скаргу Слобожанської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Харківській області) задоволено частково.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року та рішення Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 820/1667/18 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 замінено відповідача у справі №820/1667/18 - Слобожанську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Харківській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ ВП 43983495).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 р позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 30.06.2015 року № 84149-15, від 24.06.2016 року № 8056303-13.
ГУ ДПС вважає рішення суду таким, що прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи. Звертає увагу, що відповідно до Податкового кодексу України плата за землю – це обов`язковий платіж , тому позивач з 14.02.2012 року (з моменту реєстрації об`єктів самочинного будівництва) до укладення договору оренди - є платником земельного податку, а з моменту укладення договору оренди – платником орендної плати за земельні ділянки комунальної власності. Саме після прийняття податкових повідомлень-рішень, а саме: наприкінці 2016 року Рішенням Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 22.12.2016 року внесено зміни до первісного рішення та змінено цільове призначення земельної ділянки і зменшено її площу до 0,1913 га. Рішенням Проходівської сільської ради від 24.11.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки площею 0,1913 га. Всі факти (зміна цільового призначення земельної ділянки або зменшення її площі, в тому числі зменшення Позивачем площі забудови, через що змінилась (зменшилась) площа земельної ділянки) знаходяться ЗА межами позову і ніякого відношення до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не мають, тому не можуть враховуватись судами. Податковими повідомленнями - рішеннями № 84149-15 від 30.06.2015 року та №8056303-13 від 24.06.2016 року на загальну суму 16 138,52 грн визначено до сплати суми податкових зобов`язань саме з земельного податку з фізичних осіб: від 30.06.2015 № 84149-15 на суму 8 069,26 грн та від 24.06.2016 року № 8056303-13 на суму 8069,26 грн за фактичне використання земельної ділянки саме 0, 2092 га. Позивачем не заперечується факт користування вказаною земельною ділянкою впродовж 2012-2016 років. Основною причиною відмови Позивача від сплати податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб є відсутність зареєстрованого за ним права власності на зазначену земельну ділянку. Переглядаючи правильність правозастосування у цій справі, Верховний Суд вказав, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належною йому на праві власності нежитловою будівлею, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у Позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.  Тобто , обов`язок із сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки (в тому числі, з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, на ній розташоване) незалежно від дотримання такою особою вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування. Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою. В позовній заяві позивач не зазначав, в чому неправильність обрахунку суми земельного податку відповідачем, але посилався на те, що податковим законодавством чітко визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а ні дані ІС "Податковий блок", які використовувалися відповідачем. З цього приводу ГУ ДПС пояснює, що Інформаційний ресурс ДПС України «Податковий блок» забезпечений актуальними і достовірними даними при взаємодії інформаційних систем ДПС з державними органами. ІР «Податковий блок» містить саме дані Державного земельного кадастру земельних ділянок. Формування податкових повідомлень-рішень по платі за землю проводиться в автоматичному режимі шляхом використання інформаційного ресурсу ДПС України ІС «Податковий блок», яким не передбачено вивантаження на друк усіх податкових повідомлень - рішень, сформованих по одному населеному пункту, загальна кількість яких за кожний рік по сплаті земельного податку з фізичних осіб по території Дергачівського району сформовано близько 30 тисяч. Щодо ненадання позивачу детального розрахунку податкового зобов`язання вказує , що форма та порядок надіслання податкового повідомлення – рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень – рішень платникам податків затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204 (далі – Порядок № 1204). Відповідно до пункту 3 Порядку № 1204 до податкового повідомлення – рішення зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), штрафних фінансових санкцій та пені (розрахунок пені додається у разі складення податкових повідомлень – рішень. Тому є зрозумілим, що детальний розрахунок податкового зобов`язання додається не в обов`язковому порядку, а за наявності. Відповідно до Інструкції № 1204, детальний розрахунок виноситься як додаток до податкового повідомлення – рішення, за наявності, і є його невід`ємною частиною. Отже, сам по собі детальний розрахунок не є окремим документом, це є додатком до податкового повідомлення – рішення, який не містить підпису уповноваженої посадової особи контролюючого органу, тому відсутність такого розрахунку (додатку) ніяким чином не може бути підставою для скасування податкового повідомлення – рішення, який підписується безпосередньо уповноваженою посадовою особою контролюючого органу. Суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку повинні вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень. Враховуючи викладене, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято без дотримання законодавчого змісту норм наведених правових актів щодо спірних відносин, з наданням невірної правової оцінки обставинам справи. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 по справі № 820/1667/18, ухваливши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам  по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа та поштовим повідомленням .
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності виникло на підставі рішення Дергачівського районного суду від 20.11.2011 по справі № 2010/2-2781/11 (набрало законної сили 30.12.2011 року), яким визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно забудовані: нежитлову будівлю літ.«А-2» зі сходами літ. «а» загальною площею 61, 0 кв. м, розміром 6,60 м х 5,50 м, висотою 6 м, та майданчик для збереження техніки сільськогосподарського призначення загальною площею 2092,00 кв. м, до складу якого входить огорожа №№ 1, 2, 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51-55). 14.02.2012 року за позивачем зареєстроване право власності на зазначену будівлю у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
За заявою позивача про надання дозволу на розробку проекту відведення для передачі в оренду вказаної земельної ділянки, рішенням Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 04.01.2012 позивачу надано такий дозвіл, яким визначено орієнтовну площу земельної ділянки – 0,2092 га.
Враховуючи викладене, дані інформаційного ресурсу ДФС України «Податковий блок», інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, якими підтверджено, що за позивачем обліковується земельна ділянка 0, 2092 га іншого комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_2 , на якій знаходиться нежитлова будівля, яка належить позивачу на правах приватної власності, Головним управлінням ДФС у Харківській області було сформовано та направлено на адресу позивача - ОСОБА_1 податкові повідомлення – рішення, яким визначено до сплати суми податкових зобов`язань з земельного податку з фізичних осіб: від 30.06.2015 № 84149-15 на суму 8 069,26 грн та від 24.06.2016 року № 8056303-13 на суму 8069,26 грн.
Після прийняття податкових повідомлень-рішень, Рішенням Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 22.12.2016 року внесено зміни до первісного рішення та змінено цільове призначення земельної ділянки і зменшено її площу до 0,1913 га.
Рішенням Проходівської сільської ради від 24.11.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки площею 0,1913 га.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, вказана земельна ділянка площею 0,1913 га зареєстрована 17.10.2017 року.
Звертаючись із цим позовом до суду позивач посилався на те, що нарахування податкового зобов`язання зі сплати податку за землю суперечить вимогам пункту 287.6 статті 287 цього Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року), оскільки за вказаними нормами податкового законодавства, земельний податок сплачується із дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, яка у власності позивача станом на час прийняття податкових повідомлень-рішень не перебувала. Також позивач, посилаючись на те, що до моменту державної реєстрації земельної ділянки з установленими межами, площею, місцем розташування, кадастровим номером у Державному земельному кадастрі, така ділянка не існує у юридичному сенсі як об`єкт цивільних прав, отже є незрозумілим нарахування податку за цією земельною ділянкою. Додатково зауважив, що відповідно до положень Податкового кодексу України контролюючий орган для розрахунку вказаного податку зобов`язаний враховувати дані Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а ні дані ІС “Податковий блок”.
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції , враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.06.2023 по даній справі, дійшов до висновку про те, що, незважаючи на обов`язок позивача зі сплати земельного податку, що виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, контролюючим органом порушено процедуру винесення спірних рішень, що полягає у відсутності розрахунків, оформлених відповідно до п.58.1 ст.58 ПК України, а також витягу із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, інформація якого є підставою для нарахування податку, що має наслідком скасування спірних рішень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.
За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
При цьому власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 ПК України).
При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року).
Тобто у розумінні вказаних положень платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (з дати державної реєстрації такого права), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.
Приписи ж пункту 287.6 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи” (набрав чинності 01 січня 2015 року), які визначають, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, не спростовують наведених висновків. В силу вимог пункту 287.1 цієї ж статті землекористувачі сплачують плату за землю за фактичний період перебування землі у користуванні. Тобто обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.
Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції , Верховний суд , приймаючи постанову від 27.06.2023 у даній справі , виходив з того , що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належною йому на праві власності нежитловою будівлею, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Верховний суд також звернув увагу, що матеріали справи містять заяву позивача, адресовану контролюючому органу, в якій ОСОБА_1 вказано про врахування при розрахунку податку, що він є власником земельної ділянки площею 0,2092 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 54).
Досліджуючи питання правильності обрахунку суми земельного податку, визначеної в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, колегія суддів Верховного суду звертає увагу, що в позовній заяві позивач не зазначав, в чому неправильність обрахунку суми земельного податку відповідачем, але посилався на те, що податковим законодавством чітко визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а ні дані ІС “Податковий блок”, які використовувалися відповідачем.
Із приводу викладеного Верховний суд зазначив , що підставою для нарахування сум земельного податку за посиланням відповідача слугувало: рішення Дергачівського районного суду від 20.11.2011 по справі № 2010/2-2781/11; дані інформаційного ресурсу ДФС України ІС “Податковий блок” щодо об`єктів оподаткування; рішення Проходівської сільської ради XVIII сесії IV скликання від 04.01.2012 з урахуванням змін, внесених та затверджених рішенням Проходівської сільської ради ХLVІІ сесії VI скликання від 09.07.2014 року та Положення про плату за землю, затвердженого рішенням Проходівської сільської ради LХ II сесії VI скликання від 30.06.2015 зі змінами та доповненнями; особиста заява ОСОБА_1 від 28.08.2015 р., в якій вказано, що він є власником земельної ділянки площею 0,2092 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також, щорічні коефіцієнти індексації нормативно-грошової оцінки землі (а.с. 48/зв).
Разом із тим, матеріали справи не містять витягу з даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки (яка є об`єктом оподаткування земельним податком), сформованих станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, які є підставою для нарахування земельного податку, як і не містять розрахунку, який повинен бути сформований позивачем до податкових повідомлень-рішень у формі, визначеній центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 58.1 ст. 58 ПК України), що в сукупності не надає суду касаційної інстанції перевірити правильність використаних відповідачем даних, які є базою та підставою для нарахування земельного податку.
Відповідно до вимог ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Тобто , суд першої інстанції при новому розгляді даної справи має керуватись висновками Верховного Суду, з яких були скасовані попередні рішення у даній справі, як того вимагають положення ч. 5  ст. 353 КАС України.
Правові висновки Верховного суду , викладені в постанові від 27.06.2023 у даній справі, відповідно до ч. 5 ст. 242 та ч. 5 ст. 353 КАС України, є обов`язковими для врахування судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи.
Так, згідно з пунктом 271.1, 271.2 статті 271 ПК України базою нарахування земельного податку є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 ПК України).
Відповідно до п. 289.1 статті 289 ПК України, зокрема встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
З матеріалів справи вбачається , що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 запропоновано учасникам справи надати зазначені Верховним Судом матеріали і докази, а також письмові пояснення щодо висновків і мотивів Верховного Суду, з яких скасовані рішення судів у цій справі.
Контролюючим органом разом з відзивом на позов надано до суду лист Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №2381/327-23 від 04.08.2023, в якому вказано, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 6322081503:00:000:0510 внесені до Державного земельного кадастру 17.10.23017 на підставі проекту землеустрою, розробленого на замовлення ОСОБА_1 відповідно до рішення ХІІІ сесії Проходівської сільської ради VI скликання від 07.10.2011 року (зі змінами, внесеними рішенням ХХ сесії Проходівської сільської ради VIІ скликання від 22.12.2016).
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у листі вказало, що запитувана земельна ділянка у період 2015-2017 роки відносилась до земель комунальної власності Проходівської сільської ради.
Витягу з даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки (яка є об`єктом оподаткування земельним податком), сформованого станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанцій не надано.
У матеріалах справи наявний витяг з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки 17.10.2017 - після винесення спірних рішень.
Тобто, на момент винесення оскаржуваних рішень витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки був фактично відсутній, а тому розрахунок сум податку здійснювався контролюючим органом без його врахування.
Також у матеріалах справи відсутні розрахунки до податкових повідомлень-рішень у формі, визначеній центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Розрахунок суми податку наведено відповідачем у процесуальних заявах (відзиві на позов та апеляційній скарзі), втім, у формі, передбаченій п.58.1 ст.58 ПК України, таких розрахунків ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанцій не надано.
На підставі викладеного, враховуючи висновки і мотиви, з яких Верховним судом скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції, які згідно ч. 5 ст. 242 та ч. 5  ст. 353 КАС України є обов`язковими при новому розгляді справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що незважаючи на обов`язок позивача зі сплати земельного податку, що виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, контролюючим органом порушено процедуру винесення спірних рішень, що полягає у відсутності розрахунків, оформлених відповідно до п.58.1 ст.58 ПК України, а також витягу із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, інформація якого є підставою для нарахування податку, що має наслідком скасування спірних рішень, тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
В даному випадку , з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції у постанові від 27.06.2023 по даній справі , доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги та не спростовують висновків суду.
В апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права,  зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції з урахуванням висновків Верховного суду , викладених у поставові від 27.06.2023 у даній справі та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано  в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на результат апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 по справі № 820/1667/18  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    О.В. Присяжнюк