ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 березня 2024 року           справа №200/6389/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (повне судове рішення складено 11 січня 2024 року) у справі № 200/6389/23 (суддя в І інстанції Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки у розмірі 393 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.08.2023 у справі № 200/2538/23 його адміністративний позов до Донецької обласної прокуратури про визнання дій протиправними, стягнення недоотриманих коштів задоволено частково. Даним рішенням визнано протиправними дії Донецької обласної прокуратури щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 31 день невикористаної відпустки та ухвалено стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 62 279 грн 62 коп. Вказане рішення було виконане 08.11.2023.
Позивач вважав, що відповідач, всупереч статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не провів з ним усіх необхідних розрахунків при звільненні, що зумовило виникнення підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні повної компенсації за невикористані дні відпусток з 07.04.2023 по 06.10.2023 включно в сумі 393 000,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 06.10.2023 включно у розмірі 57 220, 80 грн.
У решті заявлених вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги щодо стягнення середнього заробітку з 19.08.2023 по 06.10.2023 апелянт зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Апелянт за наведеного регулювання та із урахуванням пропорційності вважає, що за 35 днів затримки ОСОБА_1 належить до виплати 15 288 грн.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах прокуратури.
Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 05.04.2023 № 215-к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальним управлінням Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури з 06.04.2023 в порядку переведення до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.
Судами встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.08.2023 у справі № 200/2538/23 суд задовольнив частково позовну заяву ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання дій протиправними, стягнення недоотриманих коштів. Визнав протиправними дії Донецької обласної прокуратури щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 31 день невикористаної відпустки. Стягнув з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 62 279,62 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
На виконання вищевказаного рішення 08.11.2023 відповідачем нараховано на банківський рахунок позивача 62 279,62 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку та не заперечується позивачем.
Вважаючи протиправною невиплату відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Спершу слід зазначити, що в апеляційній скарзі відповідач висловив заперечення щодо ухвали місцевого суду про відмову у закритті провадження щодо частини вимог.
Так, представником відповідача було надано клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог за період з 07.04.2023 (дата звільнення) по 18.08.2023 (дата судового рішення). 
В обґрунтування клопотання представник Донецької обласної прокуратури зауважив, що позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати повної компенсації за невикористані дні відпусток з 07.04.2023 по 06.10.2023 включно (131 день). Так, у межах справи № 200/2538/23 вже розглядалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.04.2023 по 18.08.2023. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.08.2023 у справі № 200/2538/23 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати повної компенсації за невикористані дні відпусток. З огляду на вказане, відповідач просив задовольнити клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 07.04.2023 (дата звільнення) по 18.08.2023 (дата судового рішення) - відмовлено.
Така ухвала мотивована тим, що у суду відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Судами встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.08.2023 у справі № 200/2538/23 суд задовольнив частково позовну заяву ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання дій протиправними, стягнення недоотриманих коштів. Визнав протиправними дії Донецької обласної прокуратури щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 31 день невикористаної відпустки. Стягнув з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 62 279,62 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
При цьому, слід наголосити, що в адміністративному позові, який розглядається в рамках адміністративної справи № 200/6389/23, позивач просить суд стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні повної компенсації за невикористані дні відпусток з 07.04.2023 по 06.10.2023 включно в сумі 393 000,00 грн.
Слід зазначити, що застосування приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України можливе лише за умови, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Так, у справах № 200/2538/23 та № 200/6389/23 дійсно сторони ті ж самі.
Разом з тим, варто вказати, що під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. В свою чергу, підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Так, у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року по справі № 200/2538/23 позивач дійсно просив стягнути середній заробіток. 
Проте суд не вирішував по суті цю позовну вимогу позивача, а лише зробив висновок, що заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пов`язані з фактом набрання законної сили судового рішення в частині визначення права на грошову компенсацію за 31 день невикористаної відпустки, а отже, заявлені позивачем вимоги в цій частині є передчасними, оскільки фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому. 
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у суду відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Щодо наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та поширення на спірні правовідносини приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Слід звернути увагу відповідача на те, що під час звільнення із прокурором повинен бути повністю проведений розрахунок.
За загальним правилом у правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на працівників прокуратури стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці прокурорів, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненим працівником, проте, порядок виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок не врегульовано, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби.
За правилами статті 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Вказані доводи, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення КЗпП України узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.03.2018 в справі № 806/1899/17, від 29.03.2018 в справі № 815/1767/17 та від 19.04.2018 в справі № 803/1210/2018 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби.
В силу норм статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст. 116, 117 КЗпП України місцевий суд дійшов правильного висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.
Проте, відповідачем вказаних вимог КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не дотримано.
Так, наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 05.04.2023 № 215-к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальним управлінням Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури з 06.04.2023 в порядку переведення до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.
Враховуючи те, що 06 квітня 2023 року вважається днем звільнення позивача, цей день був останнім днем виконання відповідачем обов`язку провести розрахунок з позивачем, отже у цей день відповідач ще не може вважатися таким, що прострочив виконання цього обов`язку.
Таким, що прострочив виконання вказаного обов`язку, відповідач є лише з наступного дня після звільнення позивача, тобто, з 07 квітня 2023 року.
Крім того, слід зауважити, що повний розрахунок з позивачем було проведено 08 листопада 2023 року.
Поряд з цим, варто вказати, що згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. 
З моменту виникнення у відповідача обов`язку здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні, тобто з 07.04.2023, минуло більше 6 місяців. Отже, згідно положень ст. 117 КЗпП України ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за затримку у повному розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 06.10.2023 включно, тобто лише за 6 місяців. 
Тому, належним способом захисту прав працівника у випадку вирішення спору на його користь є стягнення визначеного судом як органом, який виносить рішення по суті спору, розміру відшкодування за час затримки.
Це відповідає і численній сталій судовій практиці Верховного Суду, зокрема, в рішеннях, що будуть наведені нижче в цій постанові.
Середній заробіток в даному випадку повинен бути розрахований із наступної середньоденної заробітної плати позивача.
Середньоденна заробітна плата розраховується згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), відповідно до якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Позивач був звільнений в квітні 2023 року, тому розрахунковими місяцями є лютий та березень цього року.
Так, відповідно до довідки відповідача про заробітну середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 3 000, 00 грн.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 06.10.2023 - 131 календарний день.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 131 день х 3 000 грн = 393 000 грн.
В той же час, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
По-перше, визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.
Так, відповідно до довідки про нараховану заробітну плату за 2023 рік, позивачу виплачено при звільненні 365 587,52 грн.
Невиплачена позивачу при звільненні, а виплачена сума на виконання судового рішення, становить 62 279,62 грн.
Тобто, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 427 867,14 грн (365 587,52 + 62 279,62).
Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 62 279,62/ 427 867,14 х 100 % = 14,56 %.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 14,56 %, становить: 57 220,80 грн (393 000 грн х 14,56 %).
Судами при розгляді даної справи застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 та від 14 грудня 2023 року в справі № 360/804/22.
За таких обставин, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача із застосуванням принципу співмірності.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам та завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 200/6389/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 28 березня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук