ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 січня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2447/23	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
 головуючого судді Савицького Я.Ф.,
          суддів: Колоколова С.І.,
                                                          Разюк Г.П.,
секретар судового засідання – Андрущенко В.В.,
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни 
на рішення Господарського суду Одеської області
від 30 жовтня 2023 року (повний текст складено 09.11.2023)
у справі № 916/2447/23
за позовом: Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК”
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни
про стягнення 367 644,69 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Волков Р.В.,
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 24.01.2024 прийнято постанову, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство “ТАСКОМБАНК” (далі також – позивач, АТ “ТАСКОМБАНК” Банк) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни (далі також – відповідач, ФОП Царулькова Л.П., Боржник) про стягнення з останньої 367 644,69 грн., з яких: 288 335,43 грн. заборгованості по тілу кредиту та 79 309,26 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Позовні вимоги Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором, до якого останній приєднався шляхом підписання Заяви-договору №ID13454267 від 29.12.2021, в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.10.2023 у справі №916/2447/23 (суддя Волков Р.В.) позов Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни на користь Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” 288 335,43 грн. заборгованості по тілу кредиту, 55 385,33 грн. заборгованості по відсоткам, 5 155,81 грн. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Мотивуючи часткове задоволення позовних вимог АТ “ТАСКОМБАНК”, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги Банку в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 15.05.2023 має заборгованість на загальну суму 288 335,43 грн., є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню.
Разом з цим, місцевим господарським судом було встановлено, що строк кредитування було Банком змінено шляхом надсилання відповідачу повідомлення-вимоги. Такий строк закінчився 01.02.2023 (15 календарних днів з дня направлення вимоги), у зв`язку з чим Банк після цієї дати, враховуючи положення ст.ст. 625, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, фактично втратив можливість нарахування процентів, що передбачені відповідними умовами Договору.
Тому, здійснивши власний розрахунок заборгованості процентів за належний період, суд першої інстанції, дійшов висновку, що правильною сумою процентів є 55 385,33 грн., яка і підлягає стягненню.
При цьому, господарським судом Одеської області також було встановлено факт підписання спірного Договору обома сторонами шляхом дослідження поданого позивачем електронного доказу “1-5017-2559BCD0-6DAA-11EE-759F-9DC93CA4BCA1” за допомогою веб-ресурсу Центрального засвідчувального органу (за посиланням https://czo.gov.ua/verify) та зазначено про те, що доказів визнання недійсним спірного Договору матеріали справи не містять.
          Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Царулькова Лілія Павлівна звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2023 у справі №916/2447/23 та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у даній справі. Також апелянт просить вирішити питання розподілу судових витрат.
Відповідач вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 у справі №916/2447/23 ухвалено з неправильним застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, при цьому, доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним відповідачем у відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції.
Так, посилаючись на правової висновок Великої Палати Верховного Суду, який наведений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не врахував те, що Банк не надав кредитний договір на підтвердження своїх вимог, оскільки позивач надав суду разом із позовною заявою лише копію Заяви - Договору №ID 13454267, як таку, що начебто, була укладена між сторонами. 
За твердженням апелянта, доданий до позовної заяви Протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 29.11.2022 свідчить про те, що сторонами було накладені цифрові підписи на файл з назвою "270742-221870.pdf". Проте, зазначений файл у протоколі не підтверджує те, що цей файл є Заявою - Договором, який додається до позовної заяви. 
ФОП Царулькова Л.П. наполягає на тому, що позиція суду першої інстанції ґрунтується лише на припущені того, що Банк надав належну копію документу, оскільки посилаючись в оскаржуваному рішенні на принцип "балансу ймовірностей", суд дійшов висновку, що більш ймовірно, що не підписаний належним чином документ, що надано Банком, є законний, а ніж те, що Банк міг надати редакцію договору найбільш кращою для нього.
Також, апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Банк не зміг надати доказ того, що саме ця редакція договору укладалась між сторонами, а тому не можна розцінювати, що розгляд справи був належним та всебічним. Тому, на переконання скаржника, наявні підстави вважати, що суд прийшов передчасного рішення про задоволення позовних вимог ґрунтуючись на припущенні про доброчесність позивача, а не на наявності доказів, які відповідають стандарту доказування "поза розумним сумнівом".
Отже, наполягаючи на тому, що Банк не надав до суду належного доказу, а саме кредитного договору, який було укладено між сторонами, як на підставу своїх вимог, відповідач вважає, що на підставі ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу, провадження у даній справі слід закрити через відсутність предмету спору.
Крім того, апелянт звертає увагу на неврахування судом першої інстанції факту неповідомлення позивачем суду про подання такого ж самого позову з тих самих підстав раніше, який був предметом розгляду у господарській справі №916/784/23. При цьому, позов у межах розгляду справи №916/784/23 був відкликаний Банком після подання заяви відповідачем про залишення позову без розгляду через те, що позивачем не було доведено факту укладення договору між сторонами.
Подаючи однотипний позов у даній справі - №916/2447/23 Банк знов спирається на ті ж самі докази, які не можна розцінювати як належні та допустимі докази існування між сторонами кредитних правовідносин, у зв`язку з чим, на думку апелянта, дії Банку неможливо вважати доброчесними, оскільки вони фактично є зловживанням своїх процесуальних прав, зокрема на подання позовної заяви, з огляду на те, що кожна сторона сама обирає спосіб захисту своїх законних прав та інтересів та самостійно обирає докази на які посилається. Позивач розуміючи те, що не може довести укладення між сторонами договору, на який він посилається, - все одно подає відповідні позовні заяви.
Водночас, ФОП Царулькова Л.П. зазначає, що суд першої інстанції, в порушення норм Господарського процесуального кодексу України, долучив електронний доказ після відкриття провадження у справі, які позивач подав без обґрунтування неможливості їх надати разом із позовною заявою, а саме: файл "270742-221870.pdf", якій, в свою чергу, не містить підтвердження того, що він був підписаний сторонами, а тому жодним чином не підтверджує укладання договору, на який посилається Банк.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни на рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2023 у справі № 916/2447/23 та призначено її розгляд на 24.01.2024 об 11:00 год.
26.12.2023 від Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої, вважає її необгрунтованою, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Зокрема, Банк заперечує проти посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду, який наведений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, оскільки, на переконання позивача, правовідносини у наведеній справі та цій господарській справі - №916/2447/23 не є подібними.
Щодо заперечення ФОП Царулькової Л.П. про укладення спірного договору, то Банк зауважує, що зазначене не відповідає матеріалам справи, скільки в останніх наявна паперова копія електронного доказу, а саме: укладеного кредитного договору від 29.12.2021 №ID13454267. Як зазначає позивач, враховуючи те, що ФОП Царулькова Л.П. ставила під сумнів відповідність вказаної паперової копії електронного доказу, Банк за власною ініціативою надав такий оригінал суду. Факт підписання сторонами Договору встановлено та перевірено судом у відкритому судовому засіданні під час дослідження поданого позивачем електронного доказу за допомогою веб-ресурсу Центрального засвідчувального органу, який відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» надає кваліфіковану електронну довірчу послугу формування, перевірки та підтвердження чинності кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки кваліфікованим надавачам електронних довірчих послуг з використанням самопідписаного сертифіката відкритого ключа центрального засвідчувального органу.
Разом з цим, Банк наполягає на тому, що матеріалами справи підтверджується часткове виконання кредитного договору шляхом сплати грошових коштів, що виключає неукладеність спірного договору.
Щодо вимог відповідача про закриття судового провадження у зв`язку із відсутністю предмету спору, то звертаючись до постанови №18 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011, Банк зазначає, що суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Враховуючи вказане, на переконання позивача, відповідачем взагалі необґрунтовано, у зв`язку з чим між сторонами справи відсутній спір, враховуючи, що апелянт не заперечує факту отримання кредитних коштів та розміру заборгованості перед Банком.
24.01.2024 представники сторін у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином; про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність представників учасників справи у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору, а тому дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності відповідних представників.
В судовому засіданні 24.01.2024 прийнято постанову без її проголошення, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.
Разом з цим, вже після прийняття постанови у справі №916/2447/23, про що свідчить інформація щодо часу реєстрації судом відповідного документу, від ФОП Царулькової Лілії Павлівни через систему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява про розгляд справи без участі заявника. Однак, вказана заява залишається судовою колегією без розгляду, у зв`язку із вищенаведеними обставинами.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи вбачається, що 29.12.2021 АТ “ТАСКОМБАНК” (Банк) та ФОП Царулькова Лілія Павлівна (Позичальник) уклали Заяву-договір №ID13454267  про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ “ТАСКОМБАНК” (продукт «Кредит на розвиток бізнесу») (а.с. 5-6). 
За положеннями пунктів 4.1., 4.2. та п/п 4.2.1. цього правочину, дана Заява-договір, Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК» та Цінові параметри продукту є Кредитним договором, що є Договором приєднання, умови якого визначаються Банком та доводяться до загалу шляхом розміщення його на офіційному сайті позивача: http://www.taskombank.ua.
До Заяви-договору між сторонами складено додаток 1 "Графік погашення Кредиту" (а.с. 7-8).
Заявою-договором сторони передбачили наступне:
Пунктом 1.1. Заяви-договору, за умови наявності вільних коштів, Банк зобов`язався надати Позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов цього Договору.
Кредит надається у формі зарахування грошових коштів у сумі Кредиту на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у АТ "ТАСКОМБАНК" з цільовим використанням на поповнення обігових коштів; придбання основних засобів; рефінансування Кредиту іншого банку (п. 1.2. Заяви-договору).
Згідно п.п. 2.1., 2.2. Заяви-договору, розмір Кредиту: 300  000,00 грн. Валюта кредиту: гривня.
Розмір процентної ставки за користування Кредитом (далі – проценти): 29% річних (п/п 2.3.1. п. 2.3. Заяви-договору).
Пунктом 2.4. Заяви-договору передбачено терміни і порядок погашення кредиту.
Так, підпунктом 2.4.1. Заяви-договору встановлено, що погашення основного боргу за Кредитом, сплата процентів – щомісяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладення Договору, числа в яке було укладено Договір. 
Погашення ануїтентного платежу здійснюється в день згідно Графіку погашення кредиту (календарного числа дати укладання Договору).
У разі внесення платежу в розмірі, що перевищує плановий платіж, сума грошових коштів сплачених Позичальником, зараховується Банком в рахунок погашення наступного платежу та погашається в день згідно Графіку; сума, яка лишилася після сплати планового платежу, перераховується на погашення заборгованості (тіла кредиту) Позичальника за кредитом, шляхом коригування останнього ануїтентного платежу.
Розмір останнього ануїтетного платежу (останніх платежів) може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу, встановленого згідно умов Договору (Графіку погашення кредиту) і буде становити суму фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати Позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів.
Згідно п/п 2.4.4. Заяви-договору, графік погашення кредиту надається у Додатку 1 до цього Договору та доступний Клієнту у системі "ТАС24 Бізнес".
Строк Кредиту: 36 місяців з дати укладення Договору (п. 2.7. Заяви-договору).
Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. Заяви-договору, Позичальник забезпечує наявність на своєму поточному рахунку грошових коштів у сумі, необхідній для сплати щомісячних платежів, згідно Графіку погашення Кредиту. Остаточне погашення за Кредитом Позичальник повинен здійснити не пізніше терміну, визначеного у п. 2.7. цього Договору.
Пунктом 4.5. Заяви-договору встановлено, що дата підписання заяви-договору шляхом накладення електронних підписів обох сторін вважається датою укладання Договору.
Заява-договір про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ «ТАСКОМБАНК» (продукт "Кредит на розвиток бізнесу") №ID13454267 та Додаток 1 підписано сторонами 29.12.2021 за допомогою накладення кваліфікованого електронного підпису, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису  (а.с. 9).
Зі змісту Графіку погашення кредиту вбачається, що розмір щомісячних оплат становить 12  645,00 грн. за 35 перших місяців та 12  639,33 грн. за останній 36-й місяць. Перший платіж – 29.01.2022, останній платіж – 28.12.2024. Тіло кредиту (основна заборгованість) – 300  000,00 грн., проценти – 155  214,33 грн., усього – 455  214,33 грн.
При цьому, розмір кожного окремого платежу (12  645,00 грн.) включає в себе як частку тіла кредиту, що повертається, так і суму нарахованих процентів.
На виконання умов Заяви-договору, Банк перерахував 29.12.2021 Позичальнику кредитні кошти у розмірі 300  000,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по особовому банківському рахунку ФОП Царулькової Лілії Павлівни, із призначенням платежу “Перерахування коштів зг. кредитної угоди №ID13454267 від 29.12.2021 ФОП Царулькова Лілія Павлівна” (а.с. 16).
Матеріали справи свідчать, що відповідачем частково повернуто кредитні кошти в розмірі 11  664,57 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідними банківськими виписками по особовому рахунку.
Звертаючись до суду з цим позовом Банк зазначає про те, що відповідач, в порушення умов Кредитного договору, кредитні кошти у встановлені договором (зокрема, Графіком погашення кредиту) строки не повертав, у зв`язку з чим станом на 01.05.2023 заборгованість Позичальника за Кредитним договором становить 367  644,69 грн. та складається з заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочену) в сумі 288  335,43 грн., заборгованості по відсоткам (в т.ч. прострочені) в сумі 79  309,26 грн. (а.с. 72).
Також, згідно із запропонованим позивачем розрахунком заборгованості по Кредитному договору, починаючи з 29.03.2022 Позичальником допущено прострочення внесення щомісячних платежів.
У зв`язку з неналежним виконанням умов Договору №ID13454267 від 29.12.2021 в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків, Банк 17.01.2023 направив ФОП Царульковій Л.П. повідомлення-вимогу № б/н від зазначеної дати, в якій вказав про наявність заборгованості за Кредитом, а також просив достроково повністю повернути Кредит та сплатити нараховані проценти протягом 10 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 15 календарних днів з дня направлення Банком повідомлення Позичальнику (а.с. 70).
Факт надіслання повідомлення-вимоги від 17.01.2023 на адресу відповідача підтверджується описом вкладення до цінного листа, накладною "Укрпошта" (а.с.71).
Доказів вручення відповідачу зазначеної вимоги матеріали справи не містять.
Оскільки вказана вимога Банку залишена відповідачем без відповіді та задоволення, Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" звернулось до Господарського суду Одеської області із відповідною позовною заявою.
Дослідивши  апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, відповідач вважає, що Банком не надано належний Кредитний договір на підтвердження своїх вимог, оскільки лише Заява-договір №ID 13454267 не може вважатись саме Кредитним договором.
З цього приводу судова колегія зазначає, що у даній справі Банк (Кредитор) ініціював спір про стягнення заборгованості за Кредитним договором, який повинен бути оформлений як сукупність таких документів: 
- Заява-договір №ID13454267 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ “ТАСКОМБАНК” (продукт «Кредит на розвиток бізнесу»),
- Правила обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК»,
- Цінові параметри продукту.
У зв`язку з цим, апеляційна колегія звертається до визначених, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України, правил виникнення зобов`язань у договірних правовідносинах щодо комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що вчиняється шляхом укладення договору приєднання.
Так, статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Щодо наведених положень, то апеляційна колегія звертає увагу на те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
У постанові від 23.12.2019 у справі №572/1169/17 Верховний Суд зазначив, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у спірних правовідносинах - Банк). 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Між тим судова колегія зазначає, що до спірних правовідносин неможливо застосувати наведені правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України (за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому), оскільки умови та правила надання банківських послуг з боку АТ “ТАСКОМБАНК” наведені в публічному договорі, до якого приєднався Боржник, а саме: Правилах обслуговування корпоративних клієнтів в АТ "ТАСКОМБАНК», примірник або копія якого у справі №916/2447/23 відсутні. Також відсутня у матеріалах справи і Цінова пропозиція, яка також є складовою відповідного Кредитного договору.
А тому суд позбавлений можливості встановити, дослідити та оцінити окремі конкретні запропоновані Боржнику умови та правила надання Кредитором банківських послуг.
У цих висновках судова колегія звертається до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20.
Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що у самій Заяві-договорі від 29.12.2021 №ID13454267 про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ “ТАСКОМБАНК” (продукт «Кредит на розвиток бізнесу») сторони дійшли згоди про те, що Банк надає відповідачу кредитні кошти у розмірі 300  000,00 грн. Для розрахунку процентів за користування Кредитом у даній Заяві-договорі встановлюється фіксована процентна ставка. Також колегією суддів враховано, що Графіком погашення кредиту обумовлено конкретні дати та розмір повернення тіла кредиту та відсотків за користування останнім, шляхом сплати фіксованих сум щомісячно, з кінцевою датою повернення – 28.12.2024.
При цьому, судова колегія звертає увагу та враховує те, що Позичальник цього не заперечує та не наводить жодного зауваження або спростування щодо розміру кредиту та визначених Графіком погашення кредиту строків та розмірів часток його повернення, а також відповідних часток повернення відсотків за користування останнім.
Відносно сумніву скаржника про те, що файл з назвою "270742-221870.pdf" є Заявою-Договором, який додається до позовної заяви, судова колегія зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції чітко зазначено, що факт підписання сторонами саме Заяви-договору №ID13454267 шляхом накладення сторонами електронного підпису було встановлено та перевірено безпосередньо судом у судовому засіданні під час дослідження поданого позивачем електронного доказу “1-5017-2559BCD0-6DAA-11EE-759F-9DC93CA4BCA1” за допомогою веб-ресурсу Центрального засвідчувального органу (за посиланням https://czo.gov.ua/verify), який відповідно до Закону України “Про електронні довірчі послуги” надає кваліфіковану електронну довірчу послугу формування, перевірки та підтвердження чинності кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки кваліфікованим надавачам електронних довірчих послуг з використанням самопідписаного сертифіката відкритого ключа центрального засвідчувального органу.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.
Частиною 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" встановлено, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання та постійного зберігання за участю третіх осіб електронних даних, аналоги яких на паперових носіях не повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, а також автентифікація в інформаційних системах, в яких здійснюється обробка таких електронних даних, можуть здійснюватися з використанням електронних довірчих послуг або без отримання таких послуг, за умови попередньої домовленості між учасниками взаємодії щодо порядку електронної ідентифікації учасників таких правових відносин.
Відповідно ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). 
Копією документа на папері для електронного документа - є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством (ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").
Згідно із ст. 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними ЕЦП та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Таким чином, підписання з боку ФОП Царулькової Л.П. саме наявної у матеріалах справи Заяви-договору №ID13454267 разом із Додатком 1 шляхом накладення свого електронного підпису підтверджується наявною у матеріалах справи паперовою копією електронних доказів – відповідним Протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, а також здійсненням перевірки в судовому засіданні цього факту безпосередньо судом першої інстанції під час розгляду справи №916/2447/23.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія виходить з того, що за положеннями ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України, за якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України). 
Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
Положеннями ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 198 Господарського кодексу України, відсотки за грошовими зобов`язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.
Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія наголошує на тому, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У цих висновках суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20 та Верховного Суду - в постанові від 18.09.2019 у справі №522/24069/15-ц.
Водночас, за приписами ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З огляду на матеріали справи вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися кредитні правовідносини на підставі укладення між ними Заяви-договору №ID13454267 від 29.12.2021, на виконання якого Банком надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 300  000,00 грн., із встановленням графіку їх повернення 28.12.2024, в редакції Додатка №1 до Заяви-договору №ID13454267 від 29.12.2021.
Так, як зазначалось вище, сторонами під час укладення спірної Заяви-договору та Додатку 1 до неї, було погоджено Графік погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, відповідно до якого Позичальник повинен погашати кредит (з урахуванням нарахованих відсотків) рівними частинами, а саме: починаючи з 29.01.2022 до 29.11.2024 – щомісячно сплачувати по 12  645,00 грн., а 28.12.2024 сплатити 12  639,33 грн.
Відтак, останнім днем погашення суми кредиту, є саме 28.12.2024.
Таким чином, судова колегія звертає увагу на те, що з урахуванням заявлених позивачем вимог, Банком, крім стягнення простроченої заборгованості за кредитом, також заявлено про дострокове повернення відповідачем всієї суми кредиту.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що загальний розмір коштів, що підлягає поверненню 28.12.2024 Банку відповідачем, становить 455  214,33 грн. 
Водночас, у матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості станом на 01.05.2023, який був здійснений Банком перед зверненням до суду – а.с. 72).
Відповідно до цього розрахунку відповідачем повернуто Банку станом на 01.05.2023 суму коштів у загальному розмірі 49  577,15 грн., яка складається з: 11  664,57 грн. тіла кредиту та 37 912,58 грн. – відсотків за користування кредитом.
У цьому контексті судова колегія окремо зауважує, що даними конклюдентними діями відповідач додатково підтвердив факт укладення (підписання) ним саме даної Заяви-договору.
Як вже було зазначено вище, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено право позикодавця вимагати дострокового повернення позичальником коштів, у разі прострочення останнім чергової частини позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У даному випадку колегія суддів звертається до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
При цьому, надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.
Також, у даній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що при вирішенні відповідних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування (або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту). Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 06.07.2023 у справі №916/1575/21.
У цьому контексті апеляційна колегія вказує, що за вимогами Цивільного кодексу України строк договору є його істотною умовою.
Так, у даному випадку, за умовами укладеної між сторонами Заяви-договору від 29.12.2021 №ID13454267, датою повернення кредиту є 28.12.2024.
Зміна умови Договору щодо повернення позичених клієнтом у Банку коштів у повному обсязі у даному випадку має відбуватися лише у відповідності до чинного законодавства та у порядку, встановленому Договором.
Проте, як вже зазначалось вище, Банком не надано до суду Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ “ТАСКОМБАНК” (продукт «Кредит на розвиток бізнесу»), як складової Кредитного договору, за яким заявлені вимоги про дострокове стягнення повної суми кредитних коштів, що виключає можливість розгляду відповідних вимог позивача, оскільки у суду відсутня можливість пересвідчитись, які запропоновані Банком умови були прийняти Боржником щодо кредитних правовідносин сторін, у разі порушення останнім умов Кредитного договору.
Зокрема, враховуючи те, що підставою для звернення до суду з позовом є незадоволена відповідачем вимога Банку про дострокове повернення кредиту, суд, за відсутності Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ “ТАСКОМБАНК” (продукт «Кредит на розвиток бізнесу»), взагалі позбавлений можливості дослідити наявність відповідних умов, які повинні бути визначені у згаданих Правилах в якості права Банку, у випадку порушення відповідачем своїх зобов`язань, і з якими Позичальник мав ознайомитись при укладенні відповідного Кредитного договору.
Судова колегія зауважує, що у даному випадку неможливо дослідити умови Договору, при яких конкретні договірні положення, узгоджені сторонами, можуть бути змінено. Господарський суд позбавлений можливості дослідити положення Кредитного договору, якими Банк та ФОП Царулькова Л.П. погодили між собою підстави та умови для виконання сторонами зобов`язань щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів за його користування. При цьому, у Заяві-договорі відповідних положень не наведено. 
Таким чином, у суду немає підстав для того, щоб констатувати, що сторони узгодили між собою порядок зміни істотної умови Договору – строку повернення позичальником кредитних коштів.
Апеляційна колегія наголошує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У зв`язку з цим, судова колегія не бере до уваги довід Банку про направлення ФОП Царульковій Л.П. вимогу про дострокове повернення коштів, оскільки неможливо встановити чи був обізнаний Боржник про те, що у разі прострочення ним відповідних платежів, - кредитні кошти повертаються достроково. Водночас, судова колегія враховує, що доказів отримання відповідної вимоги Банку з боку відповідача у матеріалах справи не міститься.
Відтак, зважаючи на те, що строк спірного Кредитного договору не закінчився, а суд позбавлений можливості дослідити наявність відповідних умов Кредитного договору щодо дострокового погашення кредитної заборгованості відповідачем, апеляційна колегія вважає, що в даному випадку вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитом, на підставі якої у сторін виникають інші зобов`язання з іншими строками виконання та наслідками, задоволенню не підлягає.
Проте, місцевий господарський суд наведеного не врахував, а тому дійшов неправильного висновку про наявність у Банку підстав вимагати у відповідача дострокового повернення кредиту.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи свідчать, що станом на 01.05.2023 (заявлена позивачем остання дата розрахунку Банком заборгованості відповідача перед зверненням до суду – а.с. 72) Позичальник повинен був повернути кредит у сумі 202  320,00 грн. (згідно Графіку станом на 01.05.2023 слід було здійснити 16 щомісячних платіжів у розмірі 12  645,00 грн. кожний), однак повернув лише 49 577,15 грн., у зв`язку з чим заборгованість відповідача на момент звернення до суду складає 152  742,85 грн., яка підлягає стягненню з ФОП Царулькової Л.П.
Враховуючи усе вищенаведене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи Банку про наявність у відповідача станом на 01.05.2023 суми заборгованості у розмірі у розмірі 367 644,69 грн., з урахуванням його обов`язку дострокового повернення кредитних коштів.
Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Тому інші доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи вищевикладене, судова колегія, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, а також приймаючи до уваги встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни на рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2023 у справі №916/2447/23 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині розміру стягуваної суми, з мотивів, викладених у даній постанові.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за позовом та апеляційною скаргою покладаються у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни задовольнити частково.
2. Змінити рішення Господарського суду Одеської області 30.10.2023 у справі №916/2447/23, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
«Позов Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, б. 30; код ЄДРПОУ 09806443) до Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення 367 644,69 грн – задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, б. 30; код ЄДРПОУ 09806443) 152 742,85 грн. кредитної заборгованості та 2  288,58 витрат по сплаті судового збору.
У задоволенні решти вимог – відмовити».
3. Стягнути з Акціонерного товариства “ТАСКОМБАНК” (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, б. 30; код ЄДРПОУ 09806443) на користь Фізичної особи-підприємця Царулькової Лілії Павлівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 3  871,29 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (з урахуванням застосованого коефіцієнту 0.8).
5. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази.
6. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
Повний текст постанови складений та підписаний 25.01.2024.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Колоколов С.І.

        Суддя                                                                                          Разюк Г.П.