ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                  
 
13 березня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 201/8229/19
провадження № 61-4952св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», 
треті особи: державний реєстратор комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»                                (далі - ПАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ», банк), треті особи: державний реєстратор комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В. М.                          (далі - державний реєстратор Жук В. М.), ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Ю. Н. (далі - приватний нотаріус КМНО Бадахов Ю. Н.), ОСОБА_3 , про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку. 
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що 29 листопада 2007 року між нею та ПАТ «ПУМБ» укладений договір іпотеки № 5883507, згідно з яким вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
 
Договір іпотеки укладений на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «ПУМБ», що випливають з укладеного між ними кредитного договору       від 29 листопада 2007 року № 5883382.
 
У січні 2018 року позивачу стало відомо, що іпотекодержатель ПАТ «ПУМБ» набув право власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за балансовою вартістю 220 000,00 грн.
Позивач, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», вказувала, що спірна квартира виступає забезпеченням за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті; квартира використовується як місце проживання іпотекодавця; позивач не має іншого нерухомого майна для проживання, окрім спірної квартири, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м. Також зазначила, що згоди на звернення стягнення вона не надавала.
При цьому вказувала про порушення статей 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та статті 37 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на спірну квартиру.
 
Крім того, в уточнених позовних вимогах позивач вказала, що 14 червня 2019 року державний виконавець Соборного ВДВС  Кітаєв С. С. зняв арешт та обтяження зі спірної квартири, а 10 липня 2019 року приватним нотаріусом КМНО                Бадаховим Ю. Н. було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3 , право власності на яку перейшло до ОСОБА_3 , після чого її та ОСОБА_4 знято з реєстрації в спірній квартирі, що є незаконним.
 
ОСОБА_1 просила суд:
- визнати незаконним рішення ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , прийняте на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки від 29 листопада 2007 року № 5883507; 
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 20950400 щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на квартиру АДРЕСА_1 ; 
- визнати незаконним зняття державним виконавцем Соборного ВДВС            Кітаєвим С. С. арешту зі спірної квартири; 
- визнати незаконним договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрований приватний нотаріусом КМНО Бадаховим Ю. Н.; 
- визнати незаконним зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4                      з адреси: квартира АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня                 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року касаційну скаргу                  ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-13571св21).
 
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд указав, що                           факт отримання письмової вимоги, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку», позивач не спростувала належними та допустимим доказами, однак суд апеляційної інстанції не перевірив, чи використовується предмет іпотеки як місце постійного проживання іпотекодавця та чи має іпотекодавець інше нерухоме житлове майно у власності, а також відсутність інших обмежень, встановлених підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»                                                             (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). При цьому суд указав на необхідність врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження                  № 14-45цс20).
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», треті особи: державний реєстратор Жук В. М., ОСОБА_2 , приватний нотаріус КМНО Бадахов Ю. Н., ОСОБА_3 , про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку задоволено частково.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35715099 від 16 червня 2017 року, номер запису про право власності: 20950400, вчинений державним реєстратором Жуком В. М. щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1276994912101.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції врахував, що передбачені статтею 35 Закону України «Про іпотеку» вимоги щодо направлення боржнику та іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб банк виконав, чого іпотекодавець не спростував. При цьому, встановивши, що спірна квартири є єдиним місцем проживання позивача, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, суд вважав, що вона не може бути примусово стягнена на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому у державного ресторатора були підстави для відмови                         у проведенні державної реєстрації права власності банку на спірну квартиру.
Врахувавши зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивача.
 
Позовна вимога про визнання незаконним рішення іпотекодержателя щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки є неналежним та неефективним способом захисту порушених прав у розумінні статті 16 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги.
 
Суд апеляційної інстанції вважав за необхідне залишити без задоволення позовну вимогу щодо визнання незаконним зняття державним виконавцем арешту з майна, оскільки при винесенні такої постанови державний виконавець не вийшов за межі своїх повноважень та діяв у межах і в спосіб, передбачений чинним законодавством України про виконавче провадження.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним договору купівлі-продажу спірної квартири, згідно з якою новим власником квартири став ОСОБА_3 , слід відмовити, вказавши, що у випадку, коли набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.
 
Задоволення позовної вимоги щодо визнання незаконним зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є ефективним способом захисту, оскільки не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги.
 
Короткий зміст касаційної скарги
 
У квітня 2023 року АТ «ПУМБ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
Постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову позивачкою не оскаржена, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову в касаційному порядку не переглядається.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
10 квітня 2023року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.
 
09 травня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження               у справі, витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду                                              м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
11 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду                      у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) та у постановах Верховного Суду від 23 червня          2020 року у справі № 906/516/19, від 23 червня 2020 року у справі № 905/633/19,                   від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня         2020 року у справі № 916/2464/19 щодо обрання неналежного способу захисту - скасування рішення про державну реєстрацію.
 
Вказує, що скасування рішення про державну реєстрацію прав є неналежним способом захисту прав у зв`язку з тим, що скасоване судом рішення вичерпало свою дію в момент здійснення реєстрації.
 
Заявник указує, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення державного реєстратора, в обґрунтування цього висновку поклав правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 щодо застосування пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень». Вирішуючи спір, суд виходив з того, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. При цьому не врахував, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Отже, суд апеляційної інстанції відступив від зазначених вище висновків Верховного Суду з приводу того, що скасування рішення державного реєстратора є безумовним наслідком протиправності його дії, через використання ним правовстановлюючих документів, що скасовуються судом або визнаються недійсним та безумовно впливають на виникнення, зміну або припинення речового права. 
У свою чергу позивач не ставив питання про визнання права власності за ним з огляду на підстави, визначені статтею 388 ЦК України. 
Тобто, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, яка задоволена судом апеляційної інстанції, безпосередньо пов`язана з вимогою про визнання права власності внаслідок вибуття такого права в розумінні статті 388 ЦК України.
 
Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником усіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «ПУМБ» і ОСОБА_2 , укладений кредитний договір № 5883382, відповідно до якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 79 000,00 доларів США, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% та повернути кредит частинами в розмірах, порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 58833825, між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, який зареєстровано в реєстрі за № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме - об`єкт житлової нерухомості (квартира) загальною площею 71,9 кв. м, житловою площею 46,5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: АДРЕСА_1 .
 
07 грудня 2015 року банк на адресу боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 направив вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, які були отримані боржником та іпотекодавцем 29 грудня 2015 року.
 
На підставі заяви іпотекодержателя та договору іпотеки від 29 листопада 2007 року № 5883507, 09 червня 2017 року державний реєстратор КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В. М. прийняв рішення № 35715099 про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, у приватну власність банку, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні записи про право власності за № 20950400.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року витребувано у Комунального підприємства «ДМБТІ» інформацію про реєстрацію права власності (власників) на квартиру АДРЕСА_1 , за наявними даними обліку бюро технічної інвентаризації.
Із відповіді Комунального підприємства «ДМБТІ» від 15 грудня 2022 року № 9753 встановлено, що в інвентаризаційній справі станом на 31 грудня 2012 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване право власності на цю квартиру за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М., реєстр. № 5482, зареєстрованого Комунальним підприємством «ДМБТІ» у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 20457974.
 
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 на праві власності належить будь-яке інше майно.
 
Квартира АДРЕСА_1 , - є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 .
 
Предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м (складає 71,9 кв. м).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «ПУМБ» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
 
У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції у постанові від 25 травня      2022 року встановив, що банком були виконані передбачені статтею 35 Закону України «Про іпотеку» вимоги щодо направлення боржнику та іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб, і ОСОБА_1 цього не спростувала.  
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.
 
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
У позовній заяві ОСОБА_5 посилалася на те, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, є її постійним місцем проживання, іншого нерухомого житлового майна вона не має.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) вказала, що тягар доведення існування зазначених обставин покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 25 травня       2022 року у цій справі вказав, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи використовується предмет іпотеки як місце постійного проживання іпотекодавця та чи має іпотекодавець інше нерухоме житлове майно у власності, а також відсутність інших обмежень, встановлених підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції , є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
 
На виконання вказівок суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи встановив, що на момент вчинення (у порядку реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку») оскаржуваної реєстраційної дії з реєстрації за банком права власності на квартиру загальною площею 71,9 кв. м, розташовану за адресою:   АДРЕСА_1 , іпотекодавець ОСОБА_1 не мала на праві власності іншої житлової нерухомості.
 
Та обставина, що спірна квартира була єдиною належною позивачу житловою нерухомістю на час звернення стягнення на предмет іпотеки, є підставою для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки вимогам статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та наявності підстав для застосування цього Закону у спірних правовідносинах є обґрунтованими.
Отже, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, з дотриманням частини першої статті 417 ЦПК України виконав вказівки суду касаційної інстанції, виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, суд повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Доводи касаційної скарги АТ «ПУМБ» про те, що рішення реєстратора, яке фактично оскаржила ОСОБА_6 , вичерпало свою дію, а позивач не ставила питання про визнання права власності, з огляду на підстави, визначені статтею 388 ЦК України, обраний нею спосіб захисту порушених прав не є ефективним, колегія суддів спростовує з огляду на таке.
 
За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки державний реєстратор одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно проводить державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту таких, як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. 
 
Матеріали справи не містять будь-яких доказів, визначених статтями 77-80 ЦПК України, про те, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом спірна квартира відчужена банком на користь третіх осіб. 
Вказані обставини судами не встановлено, позивач послалась на це у своїй позовній заяві, однак не надала суду жодних доказів того, що 10 липня 2019 року квартира відчужена банком третій особі - ОСОБА_3 . Витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які надані позивачкою та знаходяться в матеріалах справи, датовані 2017 роком. 
 
В свою чергу, заявник - АТ «ПУМБ», посилаючись у касаційній скарзі на те, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, також не надав жодних доказів того, що спірна квартира була відчужена Банком третій особі. 
Отже, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,             від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                       Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець