КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа № 201/3880/22-ц                                            Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.
провадження №22-ц/824/2832/2024                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
06 лютого 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., 
при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва було задоволено позовні вимоги позивача та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем та зареєстрований в реєстрі за №5182 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 145069,55 грн; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн 23.12.2022 року представником позивача було подано заяву про перегляд заочного рішення, оскільки заявник не був належним чином повідомлений про дату проведення судового засідання. 
Вказував, що жодного поштового повідомлення, судової повістки з суду до нього не надходило та відповідно він не отримував даних щодо наявності рішення. Ухвалою суду від 24 січня 2023 року було скасовано заочне рішення та призначено в судове засідання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис №5182 від 29.06.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 145069,55 грн. за кредитним договором від 31.03.2009 року, укладеним між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 . 
Даний виконавчий напис перебуває на виконанні у головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м.Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прохацького Руслана Олександровича, за яким відкрито виконавче провадження 
НОМЕР_2. Вважає, що вказаний виконавчий напис був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. 
Зокрема, не було повідомлено про виконавчий напис і позивач взагалі не згоден із заборгованістю, яка підлягає стягненню. 
Крім того, нотаріус при вчиненні виконавчого не переконався належним чином у безспірності розміру суми боргу і даний виконавчий напис не підтверджує наявності у позивача безспірного боргу перед відповідачем. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року позов задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5182 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 145 069,55 грн. 
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. 
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.    
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Скарга обґрунтована тим, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не порушив норми чинного законодавства, а відтак позовні вимоги не були обґрунтованими та не підлягали до задоволення. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис не підлягає визнанню таким, що не підлягає до виконання.
Отже, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не порушив норми чинного законодавства, а відтак суд дійшов до помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис не підлягав визнанню таким, що не підлягає виконанню.
З приводу вказаного, звертає увагу суду, що між сторонами укладено кредитний договір, який не оскаржується та не заперечується сторонами. Також звертає увагу, що жодного рішення про те, що вказана сума не відповідає дійсності, відсутнє. Отже, сума є дійсною та безспірною.
Через неналежне виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 та утвореною заборгованістю було порушено права та законні інтереси Банку, що змусило останнього звернутися до нотаріуса за захистом своїх правом шляхом вчинення виконавчого напису.
Також, звертає увагу суду на те, що оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів.
Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, Банком все одно норма цієї статті не порушена. Оскільки згідно зі статтею 251 Цивільного Кодексу України "Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення", відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України «Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок». У даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Більш того, особа зловживає своїм правом на звернення до суду за для ухилення від виконання договірних обов`язків.
Звертає увагу суду, що позивачем не оскаржується наявність боргу, так, позивач не оспорює ані суму боргу, ані його наявність.
Отже, судом помилково ухвалене рішення про задоволення позову, оскільки не досліджено в повному обсязі тих документів, які надані, як докази, та не встановлено, що зобов`язання не виконуються, чим порушено права Банку.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушив норми чинного законодавства, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис №5182 від 29.06.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості розмірі 145069,55 грн за кредитним договором від 31.03.2009 року, укладеним між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 .  Даний виконавчий напис перебуває на виконанні у головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м.Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прохацького Руслана Олександровича, за яким відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2. 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 
При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок. 
Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. 
Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). 
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. 
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). 
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів. 
При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку, а лише їх конкретизує. 
Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. 
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. 
Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. 
З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. 
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. 
Відповідно до матеріалів справи, сторонами укладено кредитний договір, який не оскаржується та не заперечується сторонами. Також, відсутнє жоднє рішення про те, що вказана сума не відповідає дійсності. Отже, сума є дійсною та безспірною.
Через неналежне виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 та утвореною заборгованістю було порушено права та законні інтереси Банку, що змусило останнього звернутися до нотаріуса за захистом своїх правом шляхом вчинення виконавчого напису.
Згідно зі статтею 87 Закону України Про нотаріат для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 88 Закону України Про нотаріат нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Відповідно до наявної судової практики у справах вказаної категорії, то правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису.
У правовій позиції, викладеній в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №305/2082/14 зазначено, що оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення та не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів.
Також в зазначеній постанові ВП ВС йдеться про те, що на приватного нотаріуса не покладено обов`язок перевірки безспірності вимог, а лише обов`язок перевірки пакету документів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
У справах про визнання необгрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.
Таким чином, позивач, нехтуючи вимогами ст.81 Цивільно-процесуального кодексу України, не надає до суду доказів, які б спростували наявність заборгованості за кредитним договором, або докази, які б вказали на те, що сума зазначена при вчиненні виконавчого напису відрізняється від дійсної.
Тому, судом не в повному обсязі досліджено надані докази у справі, що призвело до ухвалення помилкового незаконного та необгрунтованого висновку суду.
Також суд при ухваленні рішення зазначив про те, що в порушення вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
Однак, враховуючи, що договір на сьогоднішній момент діє та заборгованість не погашена, то строк давності повинен застосовуватися як до подій, що не припинилися.
Згідно підпунктів 3.1,3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.03.2012 року №296/5 нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями- не більше одного року, строк протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу.
В першу чергу слід звернути увагу, що строки, передбачені статтею 88 Закону України "Про нотаріат", за своєю природою, не є позовною давністю  вчинення виконавчого напису, а є позасудовим способом захисту цивільних прав. Але навіть якщо виходити з норм статті 256 Цивільного кодексу України: "Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу." Ця норма закону стосується саме звернення до суду, а ні в якому разі не строком звернення до Нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, Банком все одно норма цієї статті не порушено. Оскільки згідно зі статтею 251 Цивільного Кодексу України "Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.", відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України " Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.". У даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Більш того особа зловживає своїм правом на звернення до суду за для ухилення від виконання договірних обов`язків.
Також згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Банк зі свого боку виконав свої обов`язки, на відміну від боржника. Відповідно до статті 63 І Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. У договорі на основі якого був вчинений виконавчий напис нотаріусом, строк дії не передбачено, тобто він укладений на невизначений час. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що сторони мають здійснити свої права та обов`язки у будь який час.
Ґрунтуючись на вищевикладеному можна зробити висновок, що договір досі чинний, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, і це право виникає до тих пір, доки договір є чинним.  Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Також слід звернути увагу, на той факт, що у зазначеній статті передбачено саме право кредитора яке виникає незалежно від строку виконання зобов`язання, передбаченого договором, яке у жодному разі не треба плутати зі строком договору.
Ще одним підтвердженням позиції викладеної вище, є стаття 526 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства. У даному випадку боржник порушив норму цієї статті та умови договору, які зобов`язався виконувати. Як вже зазначалося раніше, у разі якщо термін виконання обов`язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Оскільки у договорі, за яким було вчинено виконавчий напис, чітко зазначено, що договір чинний до моменту його повного виконання, необхідно звернути увагу на ст.598 Цивільного кодексу України, у якій передбачені підстави припинення зобов`язання. У цій статті зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно договору, а також статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У цьому випадку умови договору не виконано у повному обсязі. Але Законодавець чітко передбачив, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Це прописано у статті 629 Цивільного кодексу України. Отже, на момент вчинення виконавчого напису Банк мав право на звернення.
Позивачем не оскаржується наявність боргу, і він не оспорює ні суму боргу, ні його наявність.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №305/2082/14 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.
Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 02.07.2019 року у справі №916/3006/17, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.
Позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед Банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості.
Інформація про звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є свідченням недотримання умови щодо безспірності заборгованості у цій справі, оскільки позивач визнає наявність заборгованості на суму, вказану у виконавчому написі нотаріуса.
З огляду на вищенаведене, судом помилково ухвалене рішення про задоволення позову, оскільки не досліджено в повному обсязі тих документів, які надані, як докази, та не встановлено, що зобов`язання не виконуються, чим порушено права Банку.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.
Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 грн 60 коп.     
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий:  

Судді: