Справа № 303/4559/15

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,                                        
       з участю секретаря Чичкало М.А.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду віл 25 квітня 2023 року (у складі судді Гутій О.В.) за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -
ВСТАНОВИВ:
АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (надалі – Банк) звернувся до суду з позовом у липні 2015 р. 
Просив стягнути з відповідача на свою користь суму донарахованого боргу в розмірі 443775,95 грн. із яких: 288363.62 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 111833,88 грн. – нараховані відсотки за період із 26.05.2011 по 31.10.2012 р.; 43578,45 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків. Також вирішити питання розподілу судових витрат.
На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідач отримав у Банку кредит у сумі 742 350 грн. строком на 20 р. зі сплатою 16 % річних, із терміном остаточного погашення суми кредиту, не пізніше 26.02.2028 р. і зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у строки та порядку, встановлених договором. У забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми кредиту за договором про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено Іпотечний договір від 27.02.2008 р. зареєстрований в реєстрі за № 919. 
25.09.2008 р. було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р. про зміну відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 18 % річних. 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань 02.07.2012 р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду позов Банку до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за Договором по іпотечному кредиту № 82702 від 27.02.2008 р. задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1 189 143,44 грн. заборгованості за договором та держмито у розмірі 1700 грн., 120 грн. суми витрат на ІТЗ. 
22.11.2012 р. судом видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання. 
Проте, борг, визначений указаним рішенням суду на сьогоднішній день, є непогашеним, а рішення суду не виконаним. Несплата основного боргу та відсотків відповідачем у розмірі та строки, визначені кредитним договором, а також згідно з рішенням суду від 02.07.2012 р. завдає Банку значні матеріальні збитки, а саме – станом на 03.08.2015 р. виникла сума боргу в розмірі 463 403,54 грн., в т. ч., 305 414,44 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 111 833,88 грн. нараховані відсотки за період із 26.05.2011 р. по 31.10.2012 р., 46 155,22 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25 квітня 2023 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-вимога Банку стосовно дострокового повернення кредиту не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України;
-твердження про те, що кредитор скористався своїм правом передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором не відповідає фактичним обставинам справи;
-судові витрати, стягнуті з Банку на користь відповідача, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шпуганич В.П. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Доводи заперечення зводяться до необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги та законності рішення суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
Суд виходив із недоведеності позовних вимог.
При цьому встановив, що ОСОБА_1 отримав у Банку кредит у сумі 742 350,00 грн., зі сплатою 16 % річних, із терміном остаточного погашення суми кредиту, не пізніше 26.02.2028 р. і зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у строки та порядку, встановлених договором (т.1 а.с.11-16).
На забезпечення виконання боржником узятих на себе зобов`язань щодо повернення суми кредиту за договором про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено Іпотечний договір від 27.02.2008 р., який зареєстровано в реєстрі за № 919 (т.1 а.с.17-25).
25.09.2008 р. було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р. про зміну відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 18 % річних (т.1 а.с.26).
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань 02.07.2012 р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду позов Банку до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за Договором про іпотечному кредиту № 82702 від 27.02.2008 р. задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1 189 143,44 грн. заборгованості за договором та держмито у розмірі 1700 грн., 120 грн. суми витрат на ІТЗ (т.1 а.с.31).
22.11.2012 р. судом видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання (т.1 а.с.32).
Відповідно до розрахунку станом на 03.08.2015 р. заборгованість за кредитним договором становить 463 403,54 грн., у т. ч., 305 414,44 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 111 833,88 грн. - нараховані відсотки за період із 26.05.2011 р. по 31.10.2012 р., 46 155,22 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків (т1. а.с.95-96).
Згідно з положеннями ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.
Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідач в порушення статей 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України не виконав, внаслідок чого позивачем було пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується рішенням суду від 02.07.2012 р. (т.1 а.с.4-5).
Отже, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р. і просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 463 403,54 грн., в т. ч., 305 414,44 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 111 833,88 грн. – нараховані відсотки за період з 26.05.2011 р. по 31.10.2012 р., 43 578,45грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків.
 Разом із тим, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р. було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1189143.44 грн., держмито в розмірі 1700 грн. і 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2021 р. заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р. скасовано, а справу за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу направлено за встановленою підсудністю на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.03.2022 р. зменшені позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р., яка станом на 21.04.2021 р. становить 717391,23 грн., із яких: 636020,85 грн. заборгованість по основному боргу (кредиту), 81 370,38 грн. пеня, нарахована за несвоєчасне погашення кредиту та процентів; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судові витрати в розмірі 1700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, у решті позову відмовлено.
У подальшому постановою Закарпатського апеляційного суду від 06.12.2022 р. рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2022 р. скасовано. У позові Банку до ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набуло законної сили 06.12.2022 р.
Відповідно до ч.4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини другої статті 1050 ЦК України. Також у вказаній постанові, зазначено, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому, в розрахунку заборгованості позивачем визначена сума боргу в розмірі 463 403,54 грн. із урахуванням та відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р., саме з вказаної суми проведено розрахунок заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача (т.2 а.с.95-96).
Разом із тим, у судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що це судове рішення, на підставі якого представник позивача просить стягувати заборгованість, скасовано, а відтак з огляду на обставини, пов`язані зі зміною строку виконання зобов`язання, розрахунок боргу за відсотками не є належним і достовірним, зважаючи на відсутність у відповідному періоді бази для їх нарахування.
Доводи апеляційної скарги Банку не заслуговують на увагу з таких підстав.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту – в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Указаних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, із яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема – настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Колегія суддів зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
На відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Твердження Банку про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння Банком правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. 
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Установивши, що проценти за «користування кредитом» нараховані, зокрема, поза межами строку кредитування, суд апеляційної інстанції враховує правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 і від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, та констатує, що суд першої інстанції правомірно відмовив Банку у задоволені позовних вимог.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно неспівмірності судових витрат обсягу наданої правничої допомоги та характеру спірних правовідносин. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам відповідача наданих у підтвердження витрат понесених на правову допомогу, у спірних правовідносинах не може йти мови про неспівмірність витрат на правову допомогу, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення, ухваленого із додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 квітня 2023 року залишити без змін.                                                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 03 січня 2024 р.
Судді: