ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 466/513/15-к
провадження № 51-4040 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засуджених                                      ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
захисників                                                 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 06 березня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо них, ОСОБА_8 та ОСОБА_11  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014140000000209, за обвинуваченням    
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, раніше не судимого, проживаючого за адресою:   АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 365 КК України,
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця 
м. Львова, раніше не судимого, проживаючого за адресою:  
АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Вязьма Смоленської області російськоїфедерації, раніше не судимого, проживаючого за адресою:  АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Львова, раніше не судимого, проживаючого за адресою:  АДРЕСА_4 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 06 березня 2019 року засуджено до покарання:
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції від 12.02.2014)у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 127 КК України - виправдано. 
У відповідності до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_6 спеціального звання «майор міліції».
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції від 12.02.2014) у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. 

У відповідності до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання «старшина міліції». 
ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції від 12.02.2014) у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. 

У відповідності до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_8 спеціального звання «сержант міліції».
ОСОБА_11  за ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції від 12.02.2014) у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. 

У відповідності до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_11 спеціального звання «лейтинант міліції».
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено без змін, а їх апеляційні скарги - без задоволення.
Звільнено ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 27 - ст. 365 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, від призначеного покарання на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
За обставин, викладених у вироку,   ОСОБА_6 , перебуваючи згідно наказу ГУ МВС України у Львівській області № 377 від 02.11.2011 на посаді заступника начальника Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління МВС України у Львівській області - начальника міліції громадської безпеки, маючи спеціальне звання майор міліції, знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, маючи на меті забезпечити розкриття низки крадіжок з підвалів будинків по АДРЕСА_5 , що на території Шевченківського району м. Львова, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, діючи узгоджено, за попередньою змовою із дільничним інспектором СДІМ Шевченківського РВ ОСОБА_11 , помічником дільничного інспектора СДІМ Шевченківського РВ ОСОБА_7 , помічником дільничного інспектора СДІМ Шевченківського РВ ОСОБА_13 , знаходячись у службовому приміщенні опорного пункту міліції Шевченківського РВ за адресою: м. Львів, 
вул. Академіка Кучера, 8, умисно, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, для отримання від ОСОБА_14 , якого доставлено у вказане приміщення в ранковий період часу, зізнання у вчиненні вказаних вище крадіжок, приблизно з 09 год до 11 год 30 хв., без будь-яких законних на те підстав, всупереч волі ОСОБА_14 , утримували його у приміщенні службового кабінету, де ОСОБА_15 висловлював в адресу потерпілого погрози про застосування насильства, а 
ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_8 , реалізуючи такі погрози, нанесли 
ОСОБА_14 руками та ногами у взутті численні удари по різних частинах тіла, що призвело до відчуття фізичного болю та тілесних ушкоджень. ОСОБА_6 у цей час, перебуваючи в приміщенні цього опорного пункту міліції, будучи особою керівного складу Шевченківського РВ, а також ОСОБА_15 , будучи старшим по посаді від ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , забезпечували невтручання у незаконні дії стосовно потерпілого сторонніх осіб, у тому числі інших працівників міліції.
Надалі, за мовчазної згоди ОСОБА_6 про перевезення ОСОБА_14 у опорний пункт міліції Шевченківського РВ за адресою: м. Львів вул. Єрошенка, 20, для продовження вчинення насильницьких дій з метою отримання зізнання, ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_16 і ОСОБА_8 , продовжуючи свої незаконні дії, 03.12.2011 року, приблизно об 11 год 30 хв., без будь-яких на те законних підстав та волі ОСОБА_14 , автомобілем «Шевроле Авео», державний номерний знак 
НОМЕР_1 , яким керував дільничний інспектор СДІМ Шевченківського PB ОСОБА_17 , доставили ОСОБА_14 у вказаний опорний пункт міліції, куди в цей же час також прибув ОСОБА_6 . Знаходячись у службовому кабінеті вказаного приміщення, ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , за присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , продовжили вимагати від ОСОБА_14 зізнання у вчиненні крадіжок майна громадян. Отримавши від потерпілого відмову, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поклали ОСОБА_14 на лавку спиною уверх, при цьому ОСОБА_7 утримував потерпілого, а ОСОБА_8 у цей час наносив йому удари дерев`яною палицею в різні частини тіла. При цьому ОСОБА_6 , зайшовши у приміщення, де вчинялись насильницькі дії відносно ОСОБА_14 , вимагав від останнього зізнання у вчиненні крадіжок. Не витримавши фізичного болю від нанесених ударів, потерпілий погодився визнати вчинення ним крадіжок з підвалів у будинках по АДРЕСА_5 , які в дійсності не вчиняв. Лише після такої згоди ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_8 припинили застосування щодо нього насильства. ОСОБА_6 у цей час, перебуваючи в приміщенні вказаного опорного пункту міліції, будучи особою керівного складу Шевченківського PB, а також ОСОБА_15 , будучи старшим по посаді від ОСОБА_7 і ОСОБА_19 , забезпечували невтручання у незаконні дії стосовно ОСОБА_14 сторонніх осіб, у тому числі інших працівників міліції.
Вказані дії ОСОБА_6 , ОСОБА_20 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призвели до порушення прав ОСОБА_14 на повагу до його гідності, свободу, особисту недоторканість, гарантованих ст. ст. 28, 29 Конституції України.
Після завершення цих дій, 03.12.2011, орієнтовно у обідній час, ОСОБА_15 разом із ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на автомобілі Шевроле Авео, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував дільничний інспектор СДІМ Шевченківського PB ОСОБА_17 , з метою ознайомлення ОСОБА_14 з місцем нібито вчинених ним злочинів, про яке останній у подальшому повинен був надавати показання при складанні процесуальних документів, незаконно, всупереч волі потерпілого, доставили його за адресою: АДРЕСА_5 , після чого ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було проведено ОСОБА_14 у підвали будинків та ознайомлено із місцями, де вчинено крадіжки.
Продовжуючи свої незаконні дії ОСОБА_15 разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 03.12.2011, орієнтовно о 14 год 30 хв., на вказаному автомобілі під керуванням дільничого інспектора ОСОБА_17 , всупереч волі ОСОБА_14 , повторно доставили його у службове приміщення опорного пункту міліції Шевченківського PB за адресою: м. Львів, вул. Академіка Кучера, 8, де потерпілий внаслідок його попереднього побиття написав процесуальні документи - явки з повинною у вчиненні крадіжок з підвалів по АДРЕСА_5 , після чого переодягнувся у одяг, наданий йому у поліетиленовому пакеті ОСОБА_11 .
У подальшому, в цей же день, орієнтовно о 17 год, ОСОБА_15 разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 доставили ОСОБА_14 у опорний пункт міліції за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 20, де ОСОБА_7 , без будь-яких на те законних підстав та складення відповідних процесуальних документів, з метою утримування потерпілого для подальшого проведення із ним процесуальних дій у робочий день - понеділок 05.12.2011 року, у службовому кабінеті зазначеного опорного пункту, прикував його спецзасобом - кайданками до батареї опалення, де ОСОБА_14 без надання йому можливості справити свої природні потреби, без їжі та води перебував під охороною ОСОБА_7 орієнтовно до 10 год 30 хв. 04.12.2011. У подальшому таке ж незаконне утримання потерпілого продовжив ОСОБА_8 до 10 год 05.12.2011. У ОСОБА_14 виявлені легкі тілесні ушкодження, які могли утворитися в період 03-05 грудня 2011 року, від ударів рукою, дерев`яною палицею, ногою у взутті, як про це вказує потерпілий.
Зазначені дії ОСОБА_20 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призвели до порушення прав ОСОБА_14 на повагу до його гідності, свободу, особисту недоторканість, гарантованих ст. ст. 28, 29 Конституції України.
Крім того, згідно обвинувального акта,  ОСОБА_6 обвинувачувався за ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 365 КК України у організації та керуванні катуванням, тобто організації та керуванні умисним заподіянням сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, насильницьких дій з метою примусити потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього визнання, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, оскільки перебуваючи згідно наказу ГУ МВС України у Львівській області № 377 від 02.11.2011 на посаді заступника начальника Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління МВС України у Львівській області - начальника міліції громадської безпеки, маючи спеціальне звання майор міліції, організував та керував перевищенням підлеглими йому працівниками СДІМ Шевченківського РВ наданої їм влади та службових повноважень, надав незаконну вказівку підлеглим працівникам, а саме старшому дільничному інспектору ОСОБА_21 , помічнику дільничного інспектора ОСОБА_7 , помічнику дільничного інспектора ОСОБА_22 домогтися отримання будь-яким незаконним шляхом, у тому числі шляхом застосування до потерпілого фізичного та психологічного насильства, визнавальних показань у вчиненні зазначених крадіжок у 
ОСОБА_14 , який попередньо був доставлений в Шевченківський РВ працівниками ППС з вул. М. Яцкова у м. Львові.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевим судом в обґрунтування обвинувального вироку щодо нього покладено недопустимі та неналежні докази, а тому його вина в суді першої інстанції не доведена поза розумним сумнівом. Так, на думку засудженого, показання потерпілого ОСОБА_14 , надані в судовому засіданні, є суперечливими, не узгоджуються із показаннями інших свідків та суперечать іншим доказам у кримінальному провадженні. Розбіжності в показаннях ОСОБА_14 судами з`ясовані не були, хоча про це клопотала сторона захисту.  
Також вказує, що апеляційний суд здійснив судове провадження без участі потерпілого, безпідставно пославшись на письмову заяву ОСОБА_14 в якій останній просив проводити розгляд без його участі.
Стверджує, що в порушення вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції взяв до уваги роздруківки телефонних розмов абонентів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 та ОСОБА_24 з прив`язками до базових станцій та на схеми розміщення абонентів на місцевості, виконані слідчим ОСОБА_25 , який не є експертом в даній галузі та не має відповідних технічних знань.
Крім того, наголошує, що висновок комісійної судово-медичної експертизи № 219 від 24.12.2014, яким встановлено, що виявлені у ОСОБА_14 тілесні ушкодження відносяться до легких, не відповідає обставинам кримінального провадження. 
Зазначає, що серед матеріалів кримінального провадження відсутня постанова про порушення кримінальної справи, а тому будь-які докази у справі є недопустимі, так як були зібрані у справі, якої не було навіть порушено.  
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження щодо нього за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України.
Зазначає, що його винуватість у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень в ході судового розгляду не доведена належними і допустимими доказами. В основу вироку суду було покладено показання ОСОБА_14 , які не є об`єктивними та послідовними, оскільки він неодноразово їх змінював, до того ж потерпілий у суді апеляційної інстанції не допитувався, а тому протиріччя в його показаннях не перевірялися.
Крім того вказує, що деякі записи судових засідань неможливо прослухати, оскільки файли з їх записами пошкоджені, а деякі файли з фіксацією судових засідань взагалі відсутні. Зокрема, відсутні файли з фіксацією судових засідань від 03.03.2014 та 20.11.2017; запис від 22.04.2014 є, але він пошкоджений. В записі від 28.05.2014 судове засідання відображено нечітко. Крім цього, в файлі запису судового засідання від 19.11.2013 є запис по цивільній справі, що не має жодного відношення до даної кримінальної справи, тому вказане істотне порушення, з огляду на приписи п. 7 ч. 2  ст. 412 КПК України, є підставою для скасування судових рішень. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_9 , засуджені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили задовольнити касаційні скарги, захисник ОСОБА_10 частково підтримав доводи касаційних скарг.
Прокурор вважалаоскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, а касаційні скарги такими, що не підлягають до задоволенню.  
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Статтею 412 КПКУкраїни передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції,  і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції.
Зі змісту ст. 370 КПКУкраїни, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПКУкраїни у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно приписів ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте, переглядаючи вирок щодо  ОСОБА_6 ,ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за їх апеляційними скаргами, суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Так в апеляційних скаргах з доповненням ОСОБА_11 та ОСОБА_8 зазначали, що предметом дослідження в даному кримінальному провадженні є події 2011 року, більшість доказів були отримані органом досудового розслідування в період дії КПК України 1960 року. Відтак, при оцінці кожного конкретного доказу на предмет допустимості та належності суд першої інстанції повинен був керуватись положеннями цього Кодексу, однак не зробив цього. Серед матеріалів кримінального провадження відсутня постанова про порушення кримінальної справи. Стороною обвинувачення вона суду надана не була, а тому судом й не досліджувалась. Ці обставини залишились поза увагою суду, хоча вони явно вказують на недопустимість усіх доказів, що були здобуті до внесення 06.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальні правопорушення за № 42014140000000209.
Під час розгляду даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції наведені твердження залишив без належної уваги, з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 8 розділу XI Перехідні положення Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.
Разом з цим, пунктом 12 вищевказаних перехідних положень передбачено, що  розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Крім того, під час здійснення судового провадження у порядку, передбаченому новим процесуальним законом, слід мати на увазі, що допустимість доказів, отриманих до набуття чинності КПК України, визначається у порядку КПК України 1960 року. Наведене випливає також із положень ч. 2 ст. 5 КПКУкраїни. 
Також, за змістом положень п. 7 розділу XI «Перехідні положення» КПК України в одній справі (кримінальному провадженні) можуть бути докази, отримані внаслідок здійснення оперативно-розшукових, слідчих та процесуальних дій як у порядку КПК України 1960 року (до набрання чинності КПК України), так і в порядку КПК України (після набуття ним чинності), а тому суд, розглядаючи таку справу (кримінальне провадження), має визначати допустимість доказів (доказу) згідно з тим процесуальним законом, відповідно до якого вони були отримані.
13.12.2019  обвинувачений ОСОБА_6 подав доповнення до апеляційної скарги, до якого долучив додатки: копію постанови про порушення кримінальної справи від 19.12.2011 (т. 8 а. п. 245-246), копію постанови про скасування постанови про порушення кримінальної справи  від 28.12.2011 (т. 8 а. п. 242-243), копію облікової-статистичної картки Ф-1 по кримінальній справі № 183-0279 (т. 8 а. п. 240) та копію постанови про порушення кримінальної справи від 04.01.2012 (т. 8 а. п. 244).
Переглядаючи вирок щодо  ОСОБА_6 ,ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , апеляційний суд вказані процесуальні документи залишив поза увагою, зазначивши в ухвалі лише рух кримінального провадження, та відповідно дійшов передчасного висновку, що стороною обвинувачення не було допущено жодних порушеньнорм процесуального закону під час досудового розслідування даного кримінального провадження, які могли б призвести до визнання недопустимими доказів, які були зібрані під час дії КПК України 1960 року.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що судом апеляційної інстанції не проаналізовано вищенаведені процесуальні документи, а тому не надано оцінки доказам, які були зібрані під час дії КПК України 1960 року на предмет їх допустимості, є обґрунтованими.  
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції порушив приписи ст. 419 КПК України при розгляді апеляційних скарг сторони захисту, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких скарги не надійшли, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
За таких обставин, суд касаційної інстанції вважає за необхідне ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_11 скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим, згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального закону, при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд погодився з оцінкою показань потерпілого ОСОБА_14 наданою судом першої інстанції, тому підстав для безпосереднього його допиту під час апеляційного розгляду не було. Таким чином, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень, як на те посилаються засуджені у касаційних скаргах.
Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони захисту з показаннями осіб та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.
Також неспроможними колегія суддів вважає й доводи касаційних скарг про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого ОСОБА_14 .
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи в апеляційному суді. В матеріалах кримінального провадження відсутнє клопотання про бажання потерпілого брати участь у судовому засіданні.
Більш того,  ОСОБА_14 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтвердив всі свої показання у суді першої інстанції (т. 9 а. п. 121), а також повідомив апеляційний суд, що 10.09.2022 перетнув кордон України та на даний час перебуває у м. Гетеборг, Швеція (т. 9 а. п. 193). В телефонному режимі підтвердив, що просить розглядати справу за його відсутності, оскільки наміру повертатись на територію України немає.
Твердження ОСОБА_7 , що деякі записи судових засідань неможливо прослухати, оскільки пошкоджені файли з їх записами, а деякі файли з фіксацією судових засідань взагалі відсутні, не є слушними, оскільки судові засідання, на які посилається засуджений, були проведені Шевченківським районним судом 
м. Львова при розгляді кримінальної справи за приписами КПК України 1960 року та надалі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2014 року було скасовано вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 28.05.2014, а кримінальну справу щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 направлено прокурору Шевченківського району м. Львова для проведення додаткового розслідування.
Доводи засудженого про відсутність технічного запису судового засідання за 20.11.2017 не є істотним порушенням вимог КПК України, оскільки вказаний судовий розгляд не відбувся та був відкладений на іншу дату, що підтверджується журналом судового засідання (т. 7 а. п. 82).
Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що інші доводи касаційних скарг засуджених пов`язані з оцінкою доказів, а тому їх перевірку необхідно здійснити суду апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід врахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, та оцінити сукупність зібраних доказів з точки зору належності, допустимості та достатності в їх взаємозв`язку для ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Касаційні скарги засуджених  ОСОБА_6 та ОСОБА_7  задовольнити частково.  
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                   ОСОБА_3