Номер провадження: 22-ц/813/479/24 
Справа № 947/38174/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Салтан Л.В. 08 червня 2021 року у м. Одеса, -
встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову посилався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1988 року, який за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2005 року було розірвано.
Лише у 2020 році ОСОБА_2 дізнався про те, що у період шлюбу, окрім іншого майна, що були предметом судового спору, також відповідач набула право власності на спірну квартиру, яка знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач вважав, що його права порушені, що змусило його звернувся до суду.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна - квартири, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що на день придбання зазначеного майна сторони вже не проживали однією сім`єю, оскільки їх шлюбні відносини припинились з жовтня 2001 року, що визнавав сам ОСОБА_2 під час слухання справи про розірвання шлюбу.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено. 
Визнано квартиру, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м, реєстраційний номер майна 16808721. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що квартира, яка є предметом спору, придбана у період, коли сторони проживали окремо, у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, коли у них був відсутній спільний побут, спільне господарство, спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, що не спростовано ОСОБА_2 , а відтак, спірне майно підлягає визнанню особистою власністю апелянта. На користь вказаного свідчить і те, що ОСОБА_2 не надано доказів, що він своїми коштами чи працею сприяв придбанню спірної квартири. Крім того, суд першої інстанції не застосував до вимог ОСОБА_2 наслідки спливу позовної давності.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 29 грудня 2021 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2024 року залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 
ОСОБА_3 , правонаступник позивача ОСОБА_2 , вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі.
Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року було задоволено заяву ОСОБА_3 (правонаступника ОСОБА_2 ) про відмову від позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Прийнято відмову ОСОБА_3 (правонаступника позивача ОСОБА_2 ) від позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року визнано нечинним в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Закрито провадження у справі в цій частині.
З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції розглядаються вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю.
Сторони про розгляд справи на 27 лютого 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_3 (правонаступника позивача ОСОБА_2 ) та представник ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1988 року, який за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2005 року було розірвано.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб – ДБК «Нова Аркадія», Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання права власності на 71/2000 частину дачного будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, усунення перешкоди у здійсненні права користування дачним будинком та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсації в розмірі 24139,63 грн., що складає 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю – відмовлено; у задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ДБК «Нова Аркадія» про усунення перешкод в здійсненні ОСОБА_1 права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» – відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року скасовано; позовну заяву ОСОБА_1 було задовольнлено, визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку у праві сумісної власності подружжя, яка становить 71/2000 частин ДБК «Нова Аркадія» і складається з дачного будинку під літ « Б» та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,0682 га по АДРЕСА_2 , відображених в технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,0682 га, що становить площу 0,0341 га, розташовану в АДРЕСА_2 ; усунено перешкоди в здійснені ОСОБА_1 права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 привести, за власний рахунок, дачний будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_2 , що становить 71/1000 частину ДБК «Нова Аркадія» в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», способом визначеним у висновку експерта за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи № 0120 від 10 липня 2017 року; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості автомобіля «MERSEDES-BENZ 230» 1991 року випуску державний номер НОМЕР_2 розмірі 24139,63 грн. (двадцять чотири тисячі сто тридцять десять 63 коп.); в решті рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року рішення апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобов`язання привести його у первісний стан було скасовано та залишено в цій частині в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року; рішення апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині поділу земельної ділянки та розташованого на ній дачного будинку під літ. «Б» по АДРЕСА_2 залишено без змін.
Згідно договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Рудницькою Ю.О., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 29 грудня 2021 року. Спадкоємцем ОСОБА_2 , який у встановлений законом строк прийняв спадщину, є його син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та оскільки ОСОБА_1 не доведено обставини фактичного припинення шлюбних відносин станом на момент придбання спірного нерухомого майна, то підстави для задоволення її позову відсутні.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Колегія суддів враховує, що 25 грудня 1985 року ОСОБА_5 - батьку ОСОБА_1 , на сім`ю складом з двох осіб було видано ордер №1330 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 40).
У вказаному ордері зазначено, що ордер видається на сім`ю, яка складається з ОСОБА_5 та його доньки ОСОБА_1 .
З виписки з особового рахунку № НОМЕР_3 від 01 червня 1987 року вбачається, що відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 , також у вказаній виписці зазначений склад родини - одна особа, тимчасово мешкаючих немає.
Вказані обставини підтверджуються штампом у паспорті про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з 19 березня 1986 року, та довідкою ОСББ «Кооператор-1» від 21 січня 2021 року, у якій вказано, що апелянт проживала у квартирі з 19 березня 1986 року та по день складання довідки (т.1 а.с.49).
Таким чином, зазначені докази свідчать про те, що спірна квартира АДРЕСА_3 належала на праві користування родині ОСОБА_6 та його доньці ОСОБА_1 з 1985 року, тобто до укладання шлюбу між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 08 жовтня 1988 року.
Право власності на квартиру було оформлено ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу з ДП «Будсервіс» ООССТ «Облспоживспілка» від 15 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Рудницькою Ю.О., та зареєстровано в КП «БТІ та РОН» Одеської області 08 квітня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 08 квітня 2008 року.
Колегія суддів приймає до уваги, що зазначення ОСОБА_2 дати припинення шлюбних відносин у позовній заяві, апеляційній скарзі та поясненнях суду саме з 2001 року є преюдиційною обставиною (ст. 82 ЦПК України), оскільки зазначені посилання позивача знайшли своє підтвердження у відповідному рішенні апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року (провадження №22-ц/785/2796/17) про поділ майна подружжя, на яке посилається апелянт.
Крім того, обставини набуття права власності на квартиру ОСОБА_1 , а також припинення шлюбних відносин сторін з 2001 року підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які доводять обставини придбання спірної квартири родиною ОСОБА_12 у 1985 році, а також факт припинення шлюбних відносин сторін, починаючи з 2000 років.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була отримана її батьком, та у подальшому, у період роздільного проживання сторін та припинення шлюбних відносин, апелянт оформила право власності на неї.
ОСОБА_2 , у свою чергу, не надано належних доказів, що підтверджують його особисту грошову участь у придбанні спірної квартири у період подружніх стосунків з ОСОБА_1 .
Вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.
Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
У даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено відсутність порушення прав та інтересів ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність підстав для застосування строків позовної давності.
При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не визначився із характером спірних правовідносин що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи у частині, що переглядається, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково .
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року – скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв. м, житловою площею 25,9 кв.м.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 14 березня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе