ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження№ 22-ц/821/355/24 № 22-ц/821/371/24	Головуючий по 1 інстанції	
  Справа №711/3625/23 Категорія:  304090000 	Скляренко В.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року 

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л. 

секретар – Новицька Н.О. 

учасники справи:

позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач – ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – Ніколаєнко Олени Миколаївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2023 року та ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року, у складі судді Скляренко В.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 68 469,13 грн.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачка порушила умови користування кредитними коштами, наданими їй у вигляді кредитної лінії до банківської платіжної картки, оскільки допустила прострочення повернення кредитних коштів, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість, яка станом на 09.05.2023р. складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 60 033,61 грн. та простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 8 435,52 грн.
Банк вказував, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу був відкритий кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що вказаний у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому був збільшений до 34 500 грн.
Вказував, що банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка відображена в Розрахунку заборгованості за договором та підтверджується Випискою по рахунку.
Відповідач заперечувала проти позову в повному обсязі та подала зустрічний позов, в якому просила відмовити в позові АТ КБ «ПриватБанк» до неї, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 19 900,66 грн., зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам до договору SAMDN51000105997982 від 04.09.2013р. та визначити заборгованість в розмірі 0 грн.
В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що відповідачка заперечує наявність договірних відносин в неї з банком, оскільки послугами АТ КБ «ПриватБанк» вона користувалась з 24.07.2008р., а позивачем не надано відповідного договору, на підставі якого їй видавалась перша банківська картка, а також не надано угоди SAMDN51000105997982 від 04.09.2013р. Зазначала, що 23.07.2018р. нею була повністю погашена кредитна заборгованість і з того часу до 19.12.2019р. вона користувалась виключно власними коштами на банківському рахунку, а розмір кредитного ліміту складав 0 грн. 
З 19.12.2019р. по 06.10.2020р. банком безпідставно списано з карткового рахунку відповідачки в рахунок кредитного ліміту суму коштів в розмірі 63 160,09 грн. шляхом щомісячних грошових переказів, яких відповідачка не здійснювала. Саме на заборгованість, яка виникла внаслідок безпідставного списання банком з карткового рахунку відповідачки грошових коштів, позивачем було здійснено нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом, і за період з 01.03.2020р. по 01.03.2021р. загальна сума таких відсотків склала 19727,58 грн. В той же час банк в односторонньому порядку самовільно здійснював списання коштів з іншого банківського рахунку відповідачки, на який вона отримувала державну соціальну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, і за період з 19.12.2019р. по 09.05.2023р. з такого рахунку банком списано 14 418,54 грн. Відповідні кошти були списані банком безпідставно, а тому банк має повернути їх відповідачці разом з нарахованими на таку суму коштів трьома відсотками річних та інфляційними нарахуваннями, обчисленими за період часу з листопада 2021 року до травня 2023 року (3% річних 695,65 грн.; інфляційні нарахування 4786,47 грн.). Відповідачка зазначала, що вона не була ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» при підписанні заяви від 17.12.2013р., а також не була ознайомлена з тарифами та умовами використання кредитних коштів. Заперечувала проти прийняття в якості доказу наданого позивачем Паспорту споживчого кредиту, оскільки його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит. Також відповідачка заявила про пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки термін дії її картки сплинув 31.05.2020р., а позивач звернувся до суду 06.06.2023р., тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що є окремою самостійною підставою для відмови у позовних вимогах.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.11.2023 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що відповідачка має непогашене перед позивачем зобов`язання з повернення кредитних коштів в сумі 19 313 грн 75 коп., однак у зв`язку з спливом трирічного строку позовної давності, який обчислюється з 31.05.2020 – останнього дня дії кредитної картки до моменту звернення банку з позовом до суду - 06.06.2023, позовні вимоги зі стягнення заборгованості на суму 19 313 грн 75 коп. не підлягають до задоволення. 
Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, суд мотивував тим, що норми глави 50 ЦК України не містять положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про відмову у стягненні грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, а тому відсутні правові підстави для задоволення зустрічних вимог та визначення нульової заборгованості відповідачки перед банком.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» через свого представника - Ніколаєнко О.М. оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовної заяви банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що на підставі анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт. Після отримання картки відповідач здійснив операції щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. 
Скаржник наголошує на тому, що активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.
Представник банку не погоджується з висновком суду про сплив трирічної позовної давності, оскільки судом не враховано сплати 05.04.2021 відповідачем грошових коштів в розмірі 70 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитом, що підтверджується випискою по договору.
Враховуючи вказану сплату по кредиту, банк звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності.
Крім того, скаржник звертає увагу на те, що судом не встановлено дату здачі позовної заяви до відділу поштового зв`язку. Так, банк направив позов 30.05.2023, що підтверджується копією реєстру №8924339 від 30.05.2023, та 31.05.2023 позов було відправлено до суду. 
Скаржник вважає, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, а саме, не взяв до уваги надані позивачем докази, не оцінив їх у сукупності, що призвело до неправильного вирішення справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, стягнути з скаржника витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції в розмірі 10 000 грн.
В обгрунтування відзиву зазначає, що докази направлення позивачем позовної заяви в строки, вказані у апеляційній скарзі, до суду першої інстанції не були надані, хоча представник банку – Назаренко С.М. безпосередньо приймав участь у судових засіданнях та мав змогу надати докази для спростування доводів відзиву на позовну заяву про сплив строку позовної давності на пред`явлення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом, а тому, на переконання ОСОБА_1 , апеляційний суд не повинен приймати до уваги, долучені до апеляційної скарги докази.
Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність заборгованості зазначає, що з 24.07.2018 будь яких кредитних лімітів ОСОБА_1 встановлено не було, кредитний ліміт був знижений з 34 500 грн до 0 грн.
Заборгованість в розмірі 82 887 грн 67 коп утворилася саме після самовільних списань банком в несанкціонований мінус операцій з призначенням «Переказ з картки, грошові перекази» 63 160 грн 09 коп та відсотків від цих списань в розмірі 19 727 грн 58 коп, починаючи з 19.12.2019, в той час як ОСОБА_1 жодних операцій не проводилось та кредитний ліміт по картковому рахунку не встановлювався.
Наголошує на тому, що з 23.07.2018 вона користується карткою лише як особистою з використанням власних коштів та не мала намір оформлювати будь-які кредити по картковому рахунку.
Про доводи скаржника щодо переривання строку позовної давності, в зв`язку зі сплатою 05.04.2021 70 грн в рахунок погашення заборгованості, вказує, що дане поповнення вона здійснювала виключно як переказ особистих коштів на інший картковий рахунок, а не для погашення заборгованості.
В призначенні платежу під час переказу було зазначено «Переказ на свою карту, Переказ власних коштів», жодного згадування про погашення заборгованості в призначенні немає, що не може являтися визнанням особою свого боргу згідно ст. 264 ЦК України, коли перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Крім того, після ухвалення Придніпровським районним судом м. Черкаси оскаржуваного рішення, 08.12.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якому просила поновити пропущений строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із розглядом справи на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн. 
В обгрунтування вимог заяви вказувала, що за період розгляду справи адвокатом Постригань Т.Л., на підставі договору про надання правничої допомоги від 10.06.2023, надано відповідачу послуги та здійснено роботи по захисту його інтересів в суді на загальну суму 16 000 грн.
На підтвердження наданих послуг, ОСОБА_1 надала договір про надання правничої допомоги від 10.06.2023, розрахунок (детальний опис послуг) витрат на правничу допомогу від 08.12.2023, акт юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги від 08.12.2023, квитанцію б/н про повний розрахунок від 08.12.2023, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року поновлено пропущений строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення. У задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Суд вмотивував своє рішення тим, що за наслідками розгляду справи судом ухвалено рішення про відмову у первісному та зустрічному позові. В мотивувальній частині повного тексту рішення суду вказано про те, що оскільки вимоги обох сторін не підлягають задоволенню, тому понесені сторонами судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Суд вказав, що відмова у зустрічному позові має для відповідача такі ж правові наслідки, як і відмова у первісному позові для первісного позивача, що відповідає принципу пропорційності цивільного судочинства.
Ухвалюючи рішення, судом вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме, що кожна сторона самостійно несе понесені нею судові витрати, а тому суд дійшов до висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на правничу допомогу немає.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи на правничу допомогу в розмірі 12 396 грн 80 коп.
В обгрунтування скарги зазначає, що у відзиві на позов вона заперечила проти позову в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні, та крім того, подала зустрічний позов, в якому просила стягнути з банку кошти в розмірі 19 900 грн 66 коп. 
       Ухваливши рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову, суд частково задовольнив вимоги ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, з позивача слід стягнути суму пропорційно до понесених нею витрат з оплати правової допомоги, а саме, 16 000 грн х 77,48% = 12 396 грн 80 коп. 
Крім того, скаржник звертає увагу на те, що банк не надав жодних заперечень відносно розміру судових витрат, що були вказані ОСОБА_1 у відзиві на позов (зустрічній позовній заяві).

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просила проводити судові засіданні без її участі.
Представник банку, який належним чином повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною другою цієї статті визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,згідно копії анкети-заяви від 17.12.2013 ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі – Договір).
Представником позивача у якості додатків до вказаного позову також долучено Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Паспорт споживчого кредиту та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/).
Водночас, у анкеті-заяві від 17.12.2013, яка підписана ОСОБА_1 , відсутні будь-які відмітки про вид картки, яку вона бажає оформити на своє ім`я, з подальшим встановленням на ній кредитного ліміту у певному розмірі, а також те, що вона отримала Пам`ятку клієнта, яка містить тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, та ознайомилась з їх змістом.
На виконання кредитного договору ОСОБА_1 банком було видано кредитні картки, з яких остання картка Універсальна НОМЕР_3 видана 29.09.2018 з строком дії до 05/20 (а.с.18 т.1).
У своєму позові Банк стверджував про те, що підписана відповідачем анкета-заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає договір надання банківських послуг, за яким відповідач  отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, який збільшувався до 34 500 грн. 
Через невиконання відповідачем договірних зобов`язань у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача станом на 09.05.2023 становить 68 469 грн. 13 коп. і складається з наступного:
- 60 033 грн. 61коп. - заборгованість за тілом кредиту
- 8 435 грн 52 коп.– заборгованість за простроченими відсотками.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
У анкеті-заяві про одержання кредиту від 17.12.2013, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, стягнути заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Банком оскаржується рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, а тому колегія суддів переглядає рішення лише в цій частині, та не входить в обговорення законності та обґрунтованості рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченими відсотками за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором та виписки за договором, посилався на Паспорт споживчого кредиту, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», що розміщений на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» узгоджені з відповідачем при підписанні анкети-заяви від 17.12.2013, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, щодо сплати прострочених відсотків за користування кредитними коштами, а також розмір і порядок їх нарахування.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. 
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2013 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2023 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та порядок нарахування відсотків, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи, який колегія суддів відхиляє як неналежний та недопустимий доказ, з підстав недоведення того, що він є невід`ємною частиною договору від 17.12.2013.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, яку обгрунтовано застосував суд першої інстанції.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 17.12.2013 не містить достатніх відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. Незазначеною є і схема погашення кредиту, нарахування відсотків та міри відповідальності за порушення зобов`язань. 
Крім того, Паспорт споживчого кредиту від 15.08.2019 (а.с.20-23 т.1), підписаний ОСОБА_1 не свідчить про узгодження з позичальником розміру процентної ставки за кредитом, оскільки підписання паспорту споживчого кредиту споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, адже у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін та його змісту.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20.
Тому Паспорт споживчого кредиту не може вважатися невід`ємною частиною кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».
Колегія суддів також відхиляє, як неналежний доказ, погодження з позичальником розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитом – витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», оскільки в анкеті-заяві не вказано про обраний позичальником вид кредитування та не зазначено про такий додаток до договору. 
Отже, підстав вважати дані Тарифи є належним доказом на підтвердження погодження з ОСОБА_1 розміру прострочених відсотків за користування кредитними коштами до договору від 17.12.2013, у колегії суддів не має.
Тобто, до позовної заяви не додано документів, які підтверджують, що на момент підписання анкети-заяви, відповідач був ознайомлений саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не підписував наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua, то такий доказ є неналежним і не береться до уваги судом.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків (прострочених відсотків) за користування кредитними коштами, наданий позивачем Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції, під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, та суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17.12.2013 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на те, що позивачем не доведено належними доказами заборгованості відповідача по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами, тому суд обгрунтовано відмовив у задоволенні даної позовної вимоги.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив із обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту на суму 19 313 грн 75 коп., однак у зв`язку із пропуском АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, вважав за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.
Сума заборгованості в розмірі 19 313 грн 75 коп визначена судом в межах строку дії картки№ НОМЕР_4 .
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).
У справі, яка є предметом перегляду, судом встановлено, що трирічний строк позовної давності повинен обчислюватися з 31.05.2020, з дня закінчення строку дії останньої кредитної картки, що видана банком ОСОБА_1 . Відтак, суд дійшов висновку, що строк для звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом спливає 31.05.2023. Однак, позивач звернувся в суд 06.06.2023, тобто поза межами строку позовної давності та будь-яких доказів того, що позовна заява здана до відділу поштового зв`язку до 31.05.2023 позивач суду не надав.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про звернення з позовною заявою до суду в строки до 31.05.2023, оскільки відповідних доказів до суду першої інстанції останній не надавав, хоча у зустрічній позовній заяві відповідач вказувала про пропуск позивачем строку позовної давності та про застосування наслідків пропуску строку. В поясненнях на зустрічну позовну заяву представник банку відхилив такі доводи відповідача, однак, доказів на підтвердження звернення до суду з позовом в межах строку позовної давності не надав.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що долучені до апеляційної скарги реєстр відправлень та дані трекінгу не підлягають врахуванню при апеляційному розгляді справи, оскільки скаржником не наведено підстав неможливості подати такі докази до суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами скаржника про переривання строку позовної давності 05.04.2021, шляхом проведення ОСОБА_1 переказу на картку коштів в сумі 70 грн. 
Так, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що 05.04.2021 переводила на картку власні кошти в сумі 70 грн, але не на погашення кредитної заборгованості. Доказів, які спростовують заперечення відповідачки скаржником не надано.
Так, колегія суддів враховує, що після закінчення строку дії картки № НОМЕР_4 – 05/20, нова картка в рамках кредитного договору б/н ОСОБА_1 не видавалась та не продовжувалась дія останньої, оскільки доказів на продовження дії картки позивачем до суду не надано.
Колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано відхилив твердження представника банку про продовження строку дії картки внаслідок дії військового стану, оскільки картка була зі строком дії до 05/20, а військовий стан на території України введено 24.02.2022.
Доказів, які спростовують твердження відповідачки про переказ на карту власних коштів, а не на погашення заборгованості по кредиту, скаржником суду не надано.
Враховуючи викладене, відсутні підстави стверджувати про переривання строку позовної давності внаслідок платежу від 05.04.2021, який не є в розумінні ст. 264 ЦК України визнанням особою свого боргу
 На підставі наведеного, колегія суддів доходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку з підстав пропуску строку позовної давності є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права на основі всебічного розгляду справи.
Інші доводи, наведені в обгрунтування апеляційної скарги, суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Стосовно вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2023 року вбачається, що суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України вирішив питання по судовим витратам, вказавши, що понесені судові витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки вимоги обох сторін не підлягають задоволенню.
Тобто, судом в основному рішенні вирішено питання судових витрат, а тому суд обгрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу та відмовив у задоволенні заяви.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так, на підтвердження вимог про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 надала договір від 10.06.2023 про надання правничої допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Постригань Т.Л., розрахунок (детальний опис послуг) від 08.12.2023, акт юридичних (консультаційних) послуг за договором від 08.12.2023, квитанцію б/н від 08.12.2023 про отримання адвокатом Постригань Т.Л. від ОСОБА_1 16 000 грн відповідно до Договору про надання правничої допомоги в Придніпровському районному суді м. Черкаси та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №227 від 13.02.2006 адвоката Постригань Т.Л.
Степова М.В. просила стягнути 16 000 грн витрат на правничу допомогу, мотивуючи тим, що, відповідно до розрахунку наданих адвокатом послуг від 08.12.2023, адвокат надала такі послуги: попереднє опрацювання матеріалів - 1 000 грн, підготовка процесуальних документів по справі (зустрічної позовної заяви від 14.06.2023, відзиву по справі від 14.06.2023) – 9 000 грн, підготовка процесуальних документів по справі (клопотання про витребування доказів від 14.06.2023, клопотання про розгляд справи з відсутності сторони від 28.06.2023, відповідь на відзив від 03.10.2023, заява про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу від 02.11.2023) – 6 000 грн.
Однак, колегія суддів критично оцінює вказані докази, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчать про вчинення, вказаних в розрахунку процесуальних дій по наданню правничої допомоги ОСОБА_1 – адвокатом Постригань Т.Л. 
Так, всі процесуальні документи, які подавались в суд першої інстанції, зокрема, зустрічна позовна заява, клопотання про витребування доказів, клопотання про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи, відповідь на пояснення від 03.10.2023 - надані безпосередньо відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 , а не адвокатом Постригань Т.Л. 
Відтак, будь-яких доказів на підтвердження надання адвокатом послуг, вказаних у розрахунку та акті, матеріали справи не містять.
Тому підстав стверджувати, що підготовку зустрічної позовної заяви або клопотання про витребування доказів, або інших процесуальних документів, які подані особисто ОСОБА_1 через систему «Електронний суд», проводила інша особа, ніж ОСОБА_1 , у колегії суддів нема. 
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду від 22.12.2023 про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу, є законною та обґрунтованою, ухваленою з дотриманням норм процесуального права. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення суду та ухвала суду без змін, тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за кожною із сторін, які подавали апеляційні скарги.

Керуючись статтями 374-376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, - 
п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – Ніколаєнко Олени Миколаївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2023 року в оскаржуваній частині, та ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року, у даній справі - залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2023 року у даній справі в оскаржуваній частині та ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України. 

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар 

       Т.Л. Фетісова