ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня2024 року
м. Київ
 
справа № 520/7627/17
провадження № 61-591 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України»;
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року у складі судді Пучкової І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» (далі - ТОВ «Порше Лізинг України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг України» та ОСОБА_1 було укладено договір про фінансовий лізинг, відповідно до якого товариство передало у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб «Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW», 2014 року випуску, шасі №  НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а відповідач зобов`язалась прийняти об`єкт лізингу і сплатити кошти за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору. 
Вартість об`єкту лізингу згідно з умовами договору про фінансовий лізинг становила еквівалент 40 748 дол. США.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року, ухваленим за результатами перегляду рішення Київського районного суду м. Одеси, у справі № 520/3822/16 за позовом ТОВ «Порше Лізинг України» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу встановлено нікчемність вказаного договору. 
Посилаючись на статтю 216 ЦК України, вказувало, що переданий у лізинг транспортний засіб первісно коштував 40 748 дол. США, проте повернення нового транспортного засобу неможливе, тому вважало, що наявні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом відшкодування вартості отриманого об`єкта лізингу в розмірі 40 748 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 19 червня 2017 року еквівалентно                                  1 067 190, 12 грн.
Ураховуючи викладене, ТОВ «Порше Лізинг України» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану вище суму, а також понесені товариством судові витрати. 
 
Короткий зміст судових рішень
 
Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 14 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, позов ТОВ «Порше Лізинг України» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» на відшкодування вартості отриманого майна за нікчемним договором суму у розмірі 1 067 190, 12 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Судові рішення мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у справі № 520/3822/16 встановлено нікчемність укладеного між позивачем та відповідачкою договору лізингу від 07 листопада 2014 року.
Посилаючись на положення статті 216 ЦК України суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що оскільки автомобіль позивачеві не повернуто, то відповідачка зобов`язана відшкодувати його вартість за цінами, які існують на час відшкодування, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг України» та стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 40 748 дол. США, що станом на час подання позовної заяви за курсом Національного банку України становить 1 067 190, 12 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси                                       від 07 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг України» відмовити.
 
Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 січня 
2019 року у справі № 752/9870/15 (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 травня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 520/7627/17 з Київського районного суду м. Одеси.
 
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Неправильне застосування норму частини першої статті 216 ЦК України полягає у тому, що судами не було вирішено питання про повернення позивачем грошових коштів, які були отримані ним від відповідачки у зв`язку із укладенням та виконанням нікчемного договору лізингу.
Суди мали вирішити питання із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, реституції та поверненням сторін у попереднє становище, тобто про стягнення з позивача на користь відповідачки лізингових платежів за період                           з 14 листопада 2014 року до вересня 2015 року. 
Водночас задовольнивши позовні вимоги ТОВ «Порше Лізинг України», суди фактично застосували односторонню реституцію.
Вказана обставина є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 752/9870/15-ц.
Незважаючи на наявність в матеріалах справи копії договору лізингу, який містить посилання на договір страхування, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що майнові інтереси позивача, пов`язані із володінням вказаним автомобілем, були застраховані у день укладення між ним та відповідачкою договору фінансового лізингу. Дана обставина має істотне значення для справи, оскільки наявність договору страхування є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг України».
Вирішуючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій не врахували, що 02 листопада 2015 року автомобіль було викрадено невстановленими особами, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015160480005729 було внесено відповідні відомості. Ця обставина сторонами не заперечувалась.
Факт страхування спірного автомобілю, з огляду на настання страхового випадку (незаконне заволодіння), свідчить про відсутність підстав вимагати його вартість від відповідачки при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу.
З огляду на наявність договору страхування автомобіля у позивача відсутні підстави вимагати від відповідачки повернення вартості автомобіля, оскільки ризик викрадення автомобіля був ним застрахований.
Страховик до участі у справі у якості співвідповідача залучений не був, хоча саме він мав відповідати за позовними вимогами про стягнення вартості автомобіля. Зазначене є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У червні 2022 року ТОВ «Порше Лізинг України» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 листопада 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг України» та ОСОБА_1 було укладено договір про фінансовий лізинг № 00010500, за умовами якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб марки «Аudi» модель «Q3 1.4 ТFSІ 110 KW», 2014 року випуску, шасі №  НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а відповідачка зобов`язалась прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів, згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. Вартість автомобіля марки «Аudi» модель «Q3 1.4 ТFSІ 110 KW», 2014 року випуску, становить 568 560, 92 грн, що є еквівалентним 40 748 дол. США. 
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року, ухваленим за результатами перегляду рішення Київського районного суду м. Одеси, у справі № 520/3822/16 у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг України»                                                   до ОСОБА_1 , третя особа - ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу відмовлено, з підстав нікчемності укладеного між ТОВ «Порше Лізинг України»                                                   та ОСОБА_1 договору про фінансовий лізинг від 07 листопада 2014 року.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої                                    статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
 
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
 
Разом із тим, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, стягнувши вартість автомобіля, визначеного у договорі фінансового лізингу від 07 листопада 2014 року відповідно до курсу Національного банку України, дійсного на час звернення до суду, не врахував, що вартість автомобіля визначена позивачем станом на час укладення договору лізингу без урахування ступеня зносу автомобіля, дати його виготовлення та строку експлуатації. Позивачем також не врахована сума отриманих ним лізингових платежів за період з 14 листопада 2014 року                                                 по вересень 2015 року, а суди не вирішили питання про повернення лізингоодержувачу сплачених нею лізингових платежів.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги відповідачки про те, що автомобіль, який є предметом лізингу за договором від 07 листопада 2014 року № 00010500, викрадено, а майнові права ТОВ «Порше Лізинг Україна», пов`язані із володінням належним йому на праві власності спірним автомобілем, у тому числі й ризик викрадення автомобіля, були застраховані позивачем шляхом укладення договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 20 липня 2009 року № 28-0199-0157, що підтверджується, зокрема відповіддю ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» від 05 червня 2020 року № 03/4030 (а. с. 211, т. 1). 
 
Крім того, 17 листопада 2014 року відбулось страхування шляхом укладання між позивачем та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» додатку                             № 28-0199-0157\14\0178 РL АВТОКЛАСИКА від 17 листопада 2014 року до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів (крім залізничного) від 20 липня 2009 року № 28-0199-0157, укладеного між ТОВ «Порше Лізинг України» та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». Об`єктом страхування за цим додатком є автомобіль марки Аudi Q3, 2014 року випуску, шасі №  НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . До страхових ризиків сторони віднесли, в тому числі, і викрадення автомобіля (а. с. 241, т. 1).
 
Також апеляційний суд залишив поза увагою наявні у матеріалах справи та підписані сторонами загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, які є додатком до договору про фінансовий лізинг (а. с. 7-18, т. 1), у пункті 11.3. розділу «Страхування та покриття ризиків» яких передбачені страхові випадки, зокрема при вкрадені або знищенні транспортного засобу; отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» від страхової компанії відшкодування у випадку викрадення або суттєвого пошкодження об`єкта лізингу (пункт 11.7.).
 
Відповідно до частини першої статті 809 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Частиною першою статті 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року (далі - Закон № 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року), який діяв на час укладення договору, передбачено, що з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором.
 
Відповідно до вимог статті 323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Ураховуючи те, що правовідносини лізингу у зв`язку з нікчемністю договору лізингу у даному випадку відсутні, на лізингоодержувача не можуть покладатися відповідні зобов`язання, а ризик втрати майна (у даному випадку викрадення) несе його власник.
 
Також частиною другою статті 13 Закону № 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року передбачено, що предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором.
 
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункт 3 частини першої статті 988 ЦК України).
 
Аналогічне положення закріплено і у статті 20 Закону України «Про страхування»                      № 85/96-ВР від 07 березня 1996 року (далі - Закон № 85/96-ВР від 07 березня 1996 року), який діяв на момент укладення договору.
 
Отже, у разі укладення договору лізингу лізингодавець страхує свої ризики шляхом укладення, зокрема, договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, за умовами якого у випадку викрадення предмета лізингу лізингодавець отримує виплату страхового відшкодування.
 
Судами встановлено, що 02 листопада 2015 року автомобіль був викрадений у відповідачки невстановленими особами та, відповідно, вибув з її володіння за форс-мажорних обставин. За заявою відповідачки до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015160480005729 були внесені відповідні відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України. 
 
Факт страхування спірного автомобілю, з огляду на настання страхового випадку (незаконне заволодіння) свідчить про відсутність підстав вимагати його вартість від відповідачки при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу.
 
З огляду на наявність договору страхування автомобілю, відсутні підстави для задоволення позову про повернення вартості автомобілю, оскільки ризик викрадення автомобілю був ним застрахований.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків про задоволення позову, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг України».
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі                     24 011, 79 грн, що підтверджується квитанцією від 27 жовтня 2020 року (а. с. 160,                       т. 1), за подання касаційної скарги - у розмірі 32 015, 70 грн, що підтверджується квитанцією від 11 лютого 2022 року.
 
Зважаючи на висновки, зроблені за результатами касаційного перегляду,                                           із ТОВ «Порше Лізинг України» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню                                      56 027, 49 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року скасувати.
 
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» до  ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів відмовити.
 
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» на користь ОСОБА_1 56 027 гривень 49 копійок на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович