Справа № 127/13441/21
Провадження № 22-ц/801/512/2024
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року	Справа № 127/13441/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/13441/21 за апеляційною скаргою адвоката Шеремет Г. А. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Бойка В. М. у залі суду, повний текст якого складено 05 червня 2023 року,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 01 червня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 узяв у нього в борг 22 000 доларів США строком на один рік.
Факт отримання коштів підтверджується письмовою розпискою.
У подальшому термін дії договору був продовжений до 01 червня 2018 року.
Відповідач у погоджений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав.
09 серпня 2019 року на адресу ОСОБА_2 направлено лист (вимогу) про повернення коштів, яка залишена без реагування.
Указує, що ОСОБА_2 станом на момент звернення до суду з позовом зобов`язання за договором позики не виконав, тому повинен повернути йому суму боргу, а також відсотки за користування позикою, штраф за порушення строків повернення позики та три проценти річних від простроченої суми.
Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь:
22 000 доларів США – борг за договором позики;
2 640 доларів США – відсотки за користування позикою;
440 доларів США – штраф за недотримання строків повернення позики;
1 969,15 доларів США – три проценти річних від простроченої суми;
судові витрати у виді судового збору у розмірі 7 493,26 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 22 000 доларів США, відсотки за користування позикою у розмірі 2 640 доларів США, штраф за недотримання строків повернення позики у розмірі 440 доларів США та 3 % річних, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 1 969,15 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що:
розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми;
договором позики № б/н від 01 червня 2015 року сторони узгодили, що кошти у позику надані в іноземній валюті – доларах США;
у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику;
відповідач позовних вимог не спростував, не надав доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань;
вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є законними та обґрунтованими.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У липні 2023 року адвокат Шеремет Г. А. в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Матківська М. В., судді: Войтко Ю. Б., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.
08 серпня 2023 року на виконання вимог ухвали адвокат Шеремет Г. А. подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 серпня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 серпня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2024 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору та надано строк для усунення указаних недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року призначено справу до розгляду на 06 березня 2024 року о 09:30 год з повідомленням сторін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року заяву адвоката Шеремет Г. А. про відвід головуючого-доповідача судді Матківської М. В. та заяви про самовідвід суддів Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б. задоволено, справу передано для визначення колегії суддів для розгляду справи, відповідно до статті 33 ЦПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2024 року прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду на 21 березня 2024 року 09:00 год. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;
позивач одноразово надав ОСОБА_2 суму у позику в національній валюті України – гривнях, про що свідчить розписка наявна в матеріалах справи;
за договором позики № б/н від 01 червня 2015 року у відповідача виникло зобов`язання про повернення суми позики у національній валюті України;
вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 суми позики, процентів, штрафу та 3 % річних від простроченої суми у доларах США не ґрунтується на вимогах цивільного законодавства та не підлягають задоволенню;
стягнення штрафу за недотримання строків повернення позики та 3 % річних не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 указує, що:
рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;
відповідач отримав позику в іноземній валюті – доларах США, що вірно установлено судом першої інстанції;
ОСОБА_2 не виконав договірних зобов`язань за укладеним договором № б/н від 01 травня 2015 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 01 червня 2015 року між сторонами укладено договір позики № б/н, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 22 000 доларів США, що еквівалентно 510 000 грн за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору, строком на один рік, з моменту отримання позики, тобто до 01 червня 2016 року, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 4 % від суми позики у доларах США.
Факт передачі та отримання коштів зафіксовано у розписці від 01 червня 2015 року, складеній у простій письмовій формі.
Додатком від 01 червня 2016 року до договору б/н від 01 червня 2015 року сторони за взаємною згодою погодилися продовжити строк дії договору до 01 червня 2018 року.
09 серпня 2019 року позивач засобами поштового зв`язку направив на адресу ОСОБА_1 лист (вимогу) про повернення позики. 
Указана вимога залишена без виконання.
З висновку експерта № СЕ-19/102-23/4865-ПЧ від 15 березня 2023 року слідує, що підписи у графі «Позичальник» в договорі позики б/н від 01 червня 2015 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в графі, де зазначено прізвище « ОСОБА_2 » в додатку від 01 червня 2016 року до договору позики б/н від 01 червня 2015 року виконані однією особою.
Позивачем визначено, що заборгованість ОСОБА_2 за договором позики становить: 22 000 доларів США – сума позики, 2 640 доларів США – проценти за користування позикою; 440 доларів США – штраф за недотримання строків повернення позики, 1 969,15 доларів США - три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання. 
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Частиною першою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша, друга статті 1046 ЦК України).
Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зроблено висновок, що:
«за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що:
«за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Відтак факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (стаття 1051 ЦК України).
Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (стаття 1051 ЦК України).
Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, указуючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договором позики.
Відповідач визнає факт укладення договору позики, водночас заперечує, що за договором відбулась фактична передача грошових коштів у розмірі 22 000 доларів США, що еквівалентно 510 000 грн за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору, та стверджує, що у дійсності отримав від позивача у борг меншу суму ніж зазначену у договорі та у національній валюті України – гривнях, а саме 278 160 грн, що на момент укладення договору становило 12 000 доларів США.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи встановлено, що 01 червня 2015 року між сторонами укладено договір позики № б/н, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США, що еквівалентно 510 000 грн за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору, які останній зобов`язувався повернути до 01 червня 2018 року, що підтверджується власноручно підписаною ОСОБА_2 розпискою, однак кошти не повернув.
Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відтак твердження сторони відповідача щодо отримання у позику грошових коштів у національній грошовій одиниці України – гривні, є безпідставними, оскільки договором позики б/н від 01 червня 2015 року сторони узгодили, що кошти у позику надаються в іноземній валюті – доларах США.
Посилання відповідача на те, що у дійсності він отримав від позивача у борг суму у розмірі 278 160 грн, що на момент укладення договору становило 12 000 доларів США, не заслуговують на увагу, оскільки останній власноручним підписом засвідчив у розписці отримання коштів у розмірі 510 000 грн, що дорівнює еквіваленту суми 22 000 доларів США розписку.
ОСОБА_2 не оспорював дійсність договору позики б/н від 01 червня 2015 року, розписки від 01 червня 2015 року та в судовому засіданні не спростував презумпцію правомірності укладеного правочину.
Підписавши боргову розписку, ОСОБА_2 підтвердив факт отримання від позивача в борг грошових коштів у визначеному договором розмірі.
Надаючи розписку про отримання грошових коштів відповідач повинен був усвідомлювати ризики та наслідки вчинення цієї дії. 
Отже позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів у заявленому розмірі.
Будь-яких доказів повернення указаних у розписці коштів матеріали справи не містять.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики, за умовами якої відповідач узяв грошові кошти у борг у позивача та зобов`язався їх повернути у строк, визначений у договорі позики та додатку до нього, проте не виконав зобов`язання з повернення коштів у встановлений строк, що є підставою для стягнення з останнього суми заборгованості за договором позики, презумпція правомірності якого не спростована.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути суму боргу в іноземній валюті, як то передбачено договором позики.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. 
Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 
Установивши, що сторони уклали позику в іноземній валюті, умови договору не передбачають виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу в іноземній валюті у розмірі 22 000 доларів США, яка визначена договором позики б/н від 01 червня 2015 року. 
Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача процентів у розмірі 4 % річних від суми позики, за користування коштами в період з 01 червня 2015 року по 01 червня 2018 року, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Указаний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Договором позики б/н від 01 червня 2015 року встановлено, що його предметом є іноземна валюта – долари США.
Згідно з пунктом 2.1 договору позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики у розмірі, який може змінюватися за взаємною письмовою згодою сторін та на момент підписання договору становить 4 % суми позики у доларах США.
Термін дії договору становить три роки, тобто до 01 червня 2018 року (пункт 3.1 договору та додаток до нього від 01 червня 2016 року).
Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 % річних від суми позики за період з 01 червня 2015 року до 01 червня 2018 року, що становить 2 640 доларів США (22 000 доларів США х 4 % х 3 роки / 100).
Крім того, пунктом 4.1 договору позики встановлено, що при порушенні позичальником строків повернення позики більше ніж на 1 місяць, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 2 % розміру неповернутої суми.
Установивши, що позичальником не повернуто позику у розмірі 22 000 доларів США, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 440 доларів США (22 000 доларів США х 2 % / 100).
Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних слід зазначити таке.
Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
З моменту прострочення зобов`язання (02 червня 2018 року) по день подачі позову (26 травня 2021 року) минуло 1 089 дні, а тому вказаний період повністю ураховується при визначені 3 % річних.
Відтак 3% річних щодо боргу 22 000 доларів США розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення – 1 089, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році) та становить 1969,15 доларів США, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення указаної суми з відповідача на користь позивача.
Доводів щодо розміру заборгованості та розрахунків позивача апеляційна скарга не містить.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав наявним у справі доказам належну оцінку та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги адвоката Шеремет Г. А. в інтересах ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача суми позики, процентів, штрафу та 3 % річних від простроченої суми у доларах США не ґрунтується на вимогах цивільного законодавства та не підлягають задоволенню є безпідставними, оскільки заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначене у договорі чинне законодавство не містить.
Предметом договору позики б/н від 01 червня 2015 року визначено іноземну валюту – долари США, а його умови не передбачають виконання зобов`язання в іншій валюті.
Відповідач не навів обґрунтованих доводів на підтвердження протилежного.
Отримавши у позику іноземну валюту, ОСОБА_2 зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, оскільки умови укладеного договору № б/н від 01 червня 2015 року не передбачають виконання зобов`язання в іншій валюті.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності за вимогами про стягнення штрафу за порушення позичальником строків повернення позики більше ніж на 1 місяць та 3 % річних, оскільки строк виконання зобов`язання з повернення позики визначено сторонами додатком від 01 червня 2016 року до договору № б/н від 01 червня 2015 року до 01 червня 2018 року.
Факт власноручного проставлення підпису в указаному додатку підтверджено висновком експерта № СЕ-19/102-23/4865-ПЧ від 15 березня 2023 року, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи проведеної у межах цієї справи.
Позовна заява у справі, що переглядається в апеляційному порядку, подана до місцевого суду 26 травня 2021 року, тобто у межах визначеного законом трирічного строку позовної давності.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Шеремет Г. А. в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року залишити без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                   Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ 

судді:                                                       Світлана КОПАНИЧУК

                                                                Віталій ОНІЩУК