УХВАЛА

11 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 580/3737/23
адміністративне провадження № К/990/6594/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року, додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури, Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними та скасування рішень і зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури, Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), в якому просила суд:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 1 від 15 березня 2023 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 за результатами складання іспиту у формі співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора компетентності, професійної етики та доброчесності;
2) визнати протиправним на скасувати наказ керівника Черкаської обласної прокуратури № 55 к від 17 квітня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Чорнобаївського відділу Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області;
3) поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника Чорнобаївського відділу Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області з 17 квітня 2023 року.
4) стягнути з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 квітня 2023 року до моменту ухвалення рішення у справі;
5) стягнути з Черкаської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в рівних частках;
6) рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року позов задоволено.
31 жовтня 2023 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі, в якій ОСОБА_1 просила стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати за правничу допомогу адвоката у розмірі 30000,00 грн.
Додатковим рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в адміністративній справі задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1500 грн 00 коп.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1500 грн 00 коп.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора та Черкаська обласна прокуратура подали апеляційні скарги.
Постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора України та Черкаської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року та додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року залишено без змін.
19 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку Офіс Генерального прокурора надіслав касаційну скаргу до Верховного Суду на судові рішення у цій справі. 
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення позивача з органів прокуратури через непроходження атестації прокурорів на етапі співбесіди.  
Щодо оскарження додаткового рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року про часткове задоволення заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, Верховний Суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
За загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням (суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).
У таких випадках суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті, оскільки вирішує питання, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.
Таким чином, при вирішенні питання про можливість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на додаткове судове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року, яке переглянуте і залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року, вирішальним є питання можливості касаційного оскарження судового рішення по суті позовних вимог. 
Аналогічну правову позицію викладено в ухвалах Верховного Суду від 11 квітня 2022 року у справі №560/1124/21, від 17 січня 2022 року у справі №260/4012/20, від 19 січня 2022 року у справі №440/1953/20, від 18 січня 2022 року у справі №240/4786/21, від 28 липня 2022 року у справі №420/17362/21.
Отже, враховуючи викладене, Суд у першу чергу перевіряє доводи та надає їм оцінку щодо  належного обґрунтування відповідачем підстав касаційного оскарження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року. 
Відповідно до частини першої  статті 328 КАС України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої  статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Оскаржуючи судові рішення, відповідач посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі неправильно застосовано норми пункти 9,11,12,13,15,17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, пункту 8 частини першої статті 11, частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 8 розділу І, пунктів 15, 16 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221, а також пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233 щодо вмотивованості та обґрунтованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації.
Як вказує скаржник, судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 липня 2022 року у справі № 640/1083/20, від 04 серпня 2022 року у справах № 200/8155/20-а, № 160/12019/20, від 15 вересня 2022 року у справі № 380/4314/21, від 28 вересня 2023 року у справі № 640/39174/21.
Насамкінець в обґрунтуванні підстави касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що він посилається на постанови Верховного Суду у справах № 640/1083/20, № 200/7541/20-а, № 640/39174/21, № 380/4314/21 безвідносно до фактичних обставин цієї справи, а лише в частині врахування висновків Верховного Суду щодо можливості дослідження кадровою комісією інформації, отриманої відповідно до підпункту З пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копій відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, за відсутності висновку НАЗК, а також щодо вмотивованості та обґрунтованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації.
Разом з цим заявник касаційної скарги посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що на цей час відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування  вищевказаних норм права саме в контексті оцінки дискреційних повноважень кадрової комісії щодо відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.
З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає невизначеність заявника касаційної скарги щодо зазначення підстав касаційного оскарження, оскільки одночасне посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України (неврахування висновків Верховного Суду судом апеляційної інстанції щодо застосування, визначених скаржником норм) та на пункт 3 частини четвертої цієї статті (відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування таких самих норм, які визначені скаржником в обґрунтуванні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України ), суперечать один одному, тобто є взаємовиключним, що зрештою призводить до невизначеності підстави касаційного оскарження, що своєю чергою унеможливлює відкриття касаційного провадження. 
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підстави касаційного оскарження.
Також скаржник вказує про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України щодо стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Водночас, обґрунтовуючи цю підставу,  скаржник в касаційній скарзі вказав, що суд апеляційної інстанції не врахував, зокрема, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 235 КЗпП України, як зазначив відповідач, у «відносно подібних до спірних правовідносин», які викладені у постанові від 21 грудня 2023 року у справі №360/4404/21. 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд і тут вбачає невизначеність заявника щодо визначення ним наявності або відсутності висновків Верховного Суду, оскільки пункт 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.
Проте обґрунтування скаржника щодо відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України з одночасним посиланням на висновки Верховного Суду, які, як вважає скаржник, викладені у «відносно подібних до спірних правовідносин» щодо застосування цієї ж норми права зводить нанівець саму доцільність указанням відповідачем пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України як підстави касаційного оскарження судових рішень. 
Отже, з огляду на це, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, з посиланням на обставини справи, що свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Суд указує, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Відтак, скаржником не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Враховуючи, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року, якою переглянуте і залишене без змін додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року у цій справі, з моменту її ухвалення стала невід`ємною частиною основного судового рішення, а передбачені пунктами 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави скаржником не обґрунтовані, тому касаційну скаргу на ці рішення також необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Аналогічну правову позицію викладено в ухвалах Верховного Суду від 11 квітня 2022 року у справі №560/1124/21, від 17 січня 2022 року у справі №260/4012/20, від 19 січня 2022 року у справі №440/1953/20, від 18 січня 2022 року у справі №240/4786/21, від 28 липня 2022 року у справі №420/17362/21.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року, додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури, Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними та скасування рішень і зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.
2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет"  (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. 

Суддя	С.А. Уханенко