У Х В А Л А

28 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 760/2754/22
провадження № 61-2420ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Ланет» про стягнення коштів та
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Ланет» (далі - ТОВ «Мережа Ланет») заборгованість в розмірі 1 111,00 грн, штрафні санкції в розмірі 277,75 грн (25 % штрафу) та 1 333,20 грн - 3 відсотки пені.
Вказувала, що вона користувалася послугами ТОВ «Мережа Ланет» та своєчасно сплачувала за послуги з надання доступу до мережі Інтернет.
28 листопада 2021 року відповідач без будь-якого попередження зупинив надання їй послуг.
29 листопада 2021 року вона звернулася до відповідача з претензією, в якій відмовилася від його послуг та вимагала повернути попередню оплату.
У відповідь на вказану претензію відповідач зазначив, що припинення послуг відбулось у зв`язку з тим, що внесена нею абонентська плата 20 липня, 20 серпня, 20 вересня, 20 жовтня та 19 листопада 2021 року не була зарахована на особовий рахунок, оскільки у призначенні платежу було невірно вказано номер особового рахунку, а саме - НОМЕР_1 .
Після розгляду претензії відповідач зарахував на її особовий рахунок сплачені кошти і її баланс станом на 10 грудня 2021 року склав 1 111,00 грн.
Для повернення коштів, які залишилися на особовому рахунку, відповідач вимагав заповнення заявки з реквізитами, проте, як вона вважала, заповнення таких заявок чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим ТОВ «Мережа Ланет» мало відшкодувати ще й штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів після розірвання договору, про що вона повідомила відповідача.
У відповідь ТОВ «Мережа Ланет» повідомило, що платежі було помилково зараховано на її особовий рахунок, оскільки платником у них зазначено 
ОСОБА_2 , а номер особового рахунку № НОМЕР_1 їй не належить.
Наполягала на тому, що особовий рахунок відкрито на її ім`я, а з платником, який здійснював оплату за послуги Інтернет, вони проживають однією сім`єю, і не має значення, хто з членів сім`ї здійснив оплату за послуги. Має значення сам факт оплати за особовим рахунком.
ОСОБА_2 не має особового рахунку та договірних відносин з відповідачем і ніколи не мав.
Вважала, що маніпуляції відповідача з коштами (спочатку зарахування їх на особовий рахунок, а в подальшому повідомлення про помилковість такого зарахування) та номерами особового рахунку є порушенням Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 20212 року № 295, та Закону України «Про захист прав споживачів».
28 березня 2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
18 січня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду 
м. Києва від 28 березня 2023 року залишено без змін.
16 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду 
м. Києва від 28 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 18 січня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним). 
Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України 
від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Установлений у пункті 2частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
У справі предметом позову є вимоги про повернення коштів, штрафу та 3 відсотків пені у розмірі 2 721,95 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).
Необхідність розгляду справи в касаційному суді заявниця мотивує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування положень пункту 16 частини першої статті 39, пункту 1 частини першої статті 40 Закону України «Про телекомунікації», підпункту 24 пункту 38 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295 (далі - Правила), 
пунктів 1, 2 частини першої статті 125 Закону України «Про електронні комунікації» та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суди апеляційної інстанції під час розгляду подібних справ по-різному застосовують (або не застосовують) вказані норми права.
Посилання ОСОБА_1 на неправильне застосування судами норм Закону України «Про телекомунікації» та Закону України «Про захист прав споживачів» та наведення при цьому висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18, у  постановах від 13 березня 2019 року у справі № 607/7810/17, від 01 липня 
2021 року у справі № 172/637/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 757/637/20, про відсутність права постачальників комунікаційних послуг припиняти надання таких послуг і обов`язок нести відповідальність за такі порушення, є нерелевантними і не можуть бути підставою для касаційного оскарження, оскільки у касаційній скарзі не доведено факу існування суперечності між висновками судів та судовою практикою Верховного Суду з цього питання. До того ж у вказаній справі спір розглядається з приводу неправильного зазначення абонентом при перерахуванні коштів номеру особового рахунку та відмови у написанні заяви про повернення коштів. 
Крім того, посилання заявниці на неврахування судами висновків, викладених в постанові Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню. 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Наведені заявницею обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявниця на обґрунтування своїх доводів не навела переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги щодо великого суспільного інтересу справи у зв'язку з тим, що майже кожен громадянин України користується телекомунікаційними послугами і в разі порушення постачальниками цих послуг прав споживачів останнім повинен гарантуватися належний судовий захист від протиправних дій та відновлення порушених прав, у тому числі через застосування до винних осіб штрафних санкцій та пені, не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення.
Обґрунтування значного суспільного інтересу у зв'язку з користуванням значною кількістю громадян України телекомунікаційними послугами не заслуговує на увагу, оскільки вказані процеси в Україні тривають вже багато років і не є чимось новітнім для українського суспільства. Також заявниця не пояснила, яким чином судове рішення в цій справі може вплинути на права, свободи чи інтереси осіб, з огляду на те, що предмет позову стосується виключно правовідносин позивача і товариства, яке надає послуги доступу до мережі «Інтернет» конкретному споживачу.
Наведене заявницею обґрунтування наявності значного суспільного інтересу зводиться виключно до її незгоди з результатом розгляду справи.
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
У доводах касаційної скарги відсутнє обґрунтування необхідності у формуванні або суперечливість у практиці застосування статей 626-629, 633, 901, 903 Цивільного кодексу України, статті 33 Закону України «Про телекомунцікації», 
підпункту 6 пункту 36 Правил, а доводи стосуються оцінки доказів судами попередніх інстанцій.
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику у такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
Верховний Суд не вбачає підстав, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути переглянуті в касаційному порядку. 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа Ланет» про стягнення коштів. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                    І. В. Литвиненко
                                                                                                                    Є. В. Петров