УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №753/716/21 Головуючий у 1-й інст. Дарницький районний суд міста Києва  суддя Гусак О.С. 
Категорія 8 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 753/716/21 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гусак О.С. у м. Києві,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 19.09.2022 (а.с.209-210 том 1) просила: 
- визнати за нею право власності на частину першого поверху нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , площею 187,12 кв.м, що становить 20/100 від загальної площі будинку 935,6 кв. м; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину першого поверху нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , площею 25,28 кв. м, на яку за рахунок проведеного перепланування збільшилась площа належної ОСОБА_1 частки у цьому будинку; 
- виділити ОСОБА_1 в натурі належну їй частку нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , яка складається з частини першого поверху загальною площею 212,4 кв. м, до складу якої входять: 
- основне приміщення, загальною площею 154,3 кв. м; 
- коридор, загальною площею 5,3 кв. м; 
- вбиральня, загальною площею 2,9 кв. м; 
- основне приміщення, загальною площею 9,8 кв. м; 
- підсобне приміщення, загальною площею 17,6 кв. м; 
- підсобне приміщення, загальною площею 19,7 кв. м; 
- тамбур, загальною площею 2,8 кв. м.
В обґрунтування позову зазначала, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 752/19822/14-ц вона є власницею 20/100 частин приміщення у будинку АДРЕСА_1 . 

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28296657 від 17 лютого 2016 року, інформацію про право власності позивача на 20/100 частин приміщення, що становить 197,10 кв. м внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Співвласниками інших частин будинку АДРЕСА_1 є:  ОСОБА_2 , якому належить 16,25/100 частин,  ОСОБА_3 , якій належить 30/100 частин,  ОСОБА_4 , якій належить 24/100 частин та   ОСОБА_5 , якій належить 9,75/100 частин цього будинку.
Згідно висновку технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № б/н від 15 жовтня 2020 року, що складений ТОВ «Консалтингова компанія агенція з нерухомості» за технічними показниками частка у розмірі 20/100 нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , яка складається з частини першого поверху загальною площею 212,4 кв. м, і їй належить на праві власності - є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі.
Відповідно до порядку користування, який склався між співвласниками будинку, вона фактично володіє та користується відокремленою частиною першого поверху приміщення, площею 212,4 кв. м, що складається із: основного приміщення, загальною площею 154,3 кв. м; коридору, загальною площею 5,3 кв. м; вбиральні, загальною площею 2,9 кв. м; основного приміщення, загальною площею 9,8 кв. м; підсобного приміщення, загальною площею 17,6 кв. м; підсобного приміщення, загальною площею 19,7 кв. м; тамбура, загальною площею 2,8 кв. м.
Загальна площа належних їй нежилих приміщень змінилася за рахунок внутрішніх перепланувань без втручання у несучі конструкції та інженерні системи загального користування. Тому не потребують такі роботи дозвільних документів, а об`єкт після їх виконання не підлягає прийняттю в експлуатацію.
З огляду на невідповідність площі нежилих приміщень, якими вона фактично володіє та користується, а саме 212, 4 кв. м. площі її частки 20/100 приміщення, вирахуваної арифметично - 187,12 кв.м. (935, 6 : 5), а також з метою усунення зазначених розбіжностей, вважає, що наявні підстави для задоволення її позовних вимог.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2023 року, підсудність справи № 753/716/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності визначена Житомирському апеляційному суду.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог і вирішити питання розподілу судових витрат.
Зазначає, що судом першої інстанції розглянуто дану справу при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в свою чергу призвело до невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вказує, що судом встановлено наявність самочинного будівництва, що не може бути предметом поділу, внаслідок чого є розбіжності у площі нежитлового приміщення, що, на думку суду, підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи.
Однак, такі висновки суду є помилковими, оскільки жодного самочинного будівництва позивачем у спірних приміщеннях здійснено не було, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №261/01-2023 від 30 січня 2023 року, яким встановлено, що проводилось лише перепланування приміщень, які не потребували дозвільної документації та в подальшому не підлягають прийняттю в експлуатацію, тобто не є самочинним будівництвом.
Висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №261/01-2023 від 30 січня 2023 року є належним та допустимим доказом у справі, оскільки судовий експерт Голубенко І.М. обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, і у висновку зазначено, що він підготовлений для подання до суду.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, її доводам, у зв`язку з чим дійшов до необґрунтованого висновку, що позивачем не доведено порушення законного права на спірне приміщення та не доведено технічну можливість виділу такої частки відповідним висновком судової будівельно-технічної експертизи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви, які зазначені вище.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Шайко С.В. подано відзив, де останній не визнає апеляційну скаргу, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні у режимі відео-конференції представник позивача - адвокат Окунєв І.С. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити із тих підстав, які у ній зазначені, а представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Шайко С.В. подану скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як убачається із матеріалів справи відповідно до договору купівлі-продажу від 30 травня 1997 року, укладеного між ТОВ "Торговий дім Олніма" та відповідачкою ОСОБА_3 , остання є власником 30/100 нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 281,4 кв. м.
Згідно з п.1 договору ТОВ "Торговий дім продало, а ОСОБА_3 купила 30/100 долей нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 площею 281,4 кв. м. У власність покупця переходить нежилі приміщення: торгового залу 3-133.2 кв. м, кладові 12-11.0 кв. м., 11-9,8 кв. м, 10-11,1 кв. м, 1/2 частина мойки 4-14,6 кв. м, клітка сходів заднього виходу на першому поверсі V -13,8 кв. м., 1/2 частина клітки сходів центрального входу га другому поверсі, 14,1 кв. м, частина коридорів на другому поверсі 2.2.1-52.2 кв. м, кладова 2-1,7 кв. м, на першому поверсі частина площадки ІІ (центрального входу) -8,2 кв. м, вбиральні 37,38-1,9 кв. м., ліфтова 3 - 9,8 кв. м (а.с.80 т. 1).
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року (справа № 752/19822/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 6 липня 2016 року в порядку поділу в натурі спільної часткової власності виділено у власність ОСОБА_1 20/100 частин будинку АДРЕСА_1 й визнано за нею право власності на це майно (а.с. 9-14 т.1).
За приписами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, що набрало законної сили 4 січня 2016 року, за ОСОБА_1 за зареєстровано право власності на 20/100 нежитлового будинку загальною площею 935,9 кв. м у АДРЕСА_1 , що становить 197,1 кв. м (а.с. 15-16 т.1).
Іншими співвласниками вказаного нежитлового приміщення є ОСОБА_2 ( частка становить - 26/100, площею 239,9 кв. м) та ОСОБА_4 (частка становить - 24/100, площею 228,2 кв. м), що сторонами не заперечується.
Відповідно до технічного паспорта, виготовленого КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27 квітня 2012 року, загальна площа приміщень частини першого поверху складає 197,1 кв. м. Також у ньому зроблено примітку, що загальна площа нежитлових приміщень збільшена на 10,7 кв. м в результаті проведення реконструкції та самочинного приєднання приміщень: тех. приміщення № 3 пл. 9,8 кв. м та частину коридору № 1, загальною площею 2,3 кв. м (а.с. 85-86 т. 1).
Висновком експерта Українського незалежного інституту судових експертиз будівельно-технічної експертизи № 261/01-2023 від 30 січня 2023 року встановлено, що арифметична 20/100 частка із загальної площі будинку  АДРЕСА_1 в 935,6 кв. м, яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , становить 187,12 кв. м, що не відповідає фактичній частці в 212,4 кв. м (площі по фактичному користуванню). Різниця становить 25,28 кв. м. Фактична площа приміщень по АДРЕСА_1 , що знаходиться в фактичному користуванні ОСОБА_1 , становить 212,4 кв. м (згідно техпаспорту від 15 жовтня 2020 року, що не включає частину площі загального користування - приміщення площею 5,7 кв. м через яку здійснюється доступ до приміщень). За результатами аналізу схем планувального рішення приміщень першого поверху будинку АДРЕСА_1 , які станом на час проведення дослідження знаходяться в користуванні ОСОБА_1 у період з 30 березня 1999 року по 15 жовтня 2020 року (та станом на час проведення дослідження, а отже і станом на 2022 рік), що зображено відповідно на малюнках № 1-10, можливо зазначити, що у період з 30 березня 1999 року по 15 жовтня 2020 року (та станом на час проведення дослідження, а отже і станом на 2022 рік) в зазначених приміщеннях були проведені роботи: в період з 30 березня 1999 року по 27 квітня 2012 року до основних (окремих) приміщень було приєднано (встановлено перегородку з дверним прорізом) частину коридору (МЗК); в період з 27 квітня 2012 року по 21 січня 2016 року, що зображено відповідно на малюнках № 7-8, можливо зазначити про те, що змін в планувальному рішенні приміщень не відбувалось; в період з 21 січня 2016 року до моменту проведення обстеження (2023 рік) по 2020 рік (а отже і станом на 2022 рік) та по 2016 рік були проведенні внутрішні (в межах використання) будівельні роботи з перепланування приміщень - були демонтовані перегородки, в результаті чого були створені нові приміщення. В результаті чого загальна площа приміщень збільшилась.
Також у висновку вказано, що техпаспорті від 15 жовтня 2020 року до загальної площі приміщень не включено частину площі МЗК (приміщення площею 5,7 кв. м), через яке здійснюється доступ до інших приміщень, які станом на час проведення дослідження знаходяться в користуванні позивача ОСОБА_1 , тоді як площа в 3,0 кв. м (частина площі МЗК 5,7 кв. м) включена до загальної площі приміщень згідно техпаспорту від 21 січня 2016 року. 
Роботи, що проводились по зміні планувального рішення наданих матеріалів технічної інвентаризації від 30 березня 1999 року, 27 квітня 2012 року, 21 червня 2016 року та 15 жовтня 2020 року проводились для перепланування всередині будівлі та загальна площа приміщень, які станом на час проведення дослідження знаходяться в користуванні позивачки змінювались за рахунок внутрішніх перепланувань в будівлі (демонтаж та монтаж перегородок), які не передбачали в несучі та огороджувальні конструкції. Роботи із зазначених перепланувань приміщень будинку не потребують отримання дозвільної документації та подальшому не підлягають прийняттю в експлуатацію.
Згідно висновку експерта № 2-10/03 будівельно-технічної експертизи від 10 березня 2023 року, згідно наданих документальних даних, за період з 31 березня 1999 року по 26 квітня 2012 року загальна площа нежитлових приміщень, що знаходяться на першому поверсі за адресою      АДРЕСА_1 та відповідно до Інформаційної довідки речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53459471 від 17 лютого 2016 року належить ОСОБА_1 збільшилась на 10,7 кв. м за рахунок: включення до складу приміщень технічного приміщення 3 площею 9,8 кв. м, яке відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 591343 від 30 травня 1997 року було продано ОСОБА_3 ; збільшення площі коридору 1 на 2,1 кв. м; згідно наданих документальних даних, за період 18 лютого 2016 року по 14 жовтня 2020 року загальна площа приміщень, якими користується ОСОБА_1 , що знаходяться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту від 15 жовтня 2020 року збільшилась на 26,0 кв. м за рахунок включення до площі приміщення 1 площі технічного приміщення 3 площею 9,8 кв. м, яке відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 591343 від 30 травня 1997 року було продано ОСОБА_3 ; включення до площі приміщення 6 частини площі коридору 1; здійснення будівельних робіт (в тому числі демонтаж стін та перегородок). Згідно наданих документальних даних приміщення № 3 площею 9,8 кв. м, на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , було включно до приміщень, які відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 53459471 від 17 лютого 2016 року належать ОСОБА_1 та яким відповідно до технічного паспорту від 15 жовтня 2020 року користується ОСОБА_1 .
За приписами статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Судом встановлено, що правовою підставою набуття позивачкою права власності на 20/100 приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року. Сторонами вказаний факт не заперечується.
Відповідно до цього судового рішення у порядку поділу спільної часткової власності виділено у власність ОСОБА_1 20/100 будинку АДРЕСА_1 та визнано за нею право приватної власності на це нерухоме нежитлове майно, також у його мотивувальній частині вказано, що загальна площа його становить 186,4 кв. м.
Як було зазначено вище, згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно ( а.с. 15-16 т.1), за позивачкою на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва 22 грудня 2015 року зареєстровано право власності на 197,1 кв. м, що знаходиться адресою АДРЕСА_1 .
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що підстави для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину першого поверху нежитлових приміщень № 12 А у розмірі 187,12 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1 , площею, що становить 20/100 від загальної площі будинку 935,6 кв. м, відсутні, оскільки права позивачки, як власника 20/100 частини нежитлового приміщення, не порушені.
Також, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні інших позовних вимог мотивуючи таким.
За приписами частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ч.1 ст. 356 ЦК України).
Згідно положень частин першої-третьої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації ( ч. ч. 1-3 ст. 364 ЦК України).        
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону ( пункт 2.3. Інструкції).
У контексті положень частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу і особа не набуває права власності на самочинне будівництво, виснував Верховний Суд у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 9 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та інших, а також такого висновку дійшла Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16), від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
Доводи апеляційної скарги позивача відносно того, що проводилося лише перепланування приміщень, які не потребували дозвільної документації та у подальшому не підлягають прийняттю в експлуатацію, тобто не є самочинним будівництвом, колегія суддів вважає необґрунтованими і неприйнятними з огляду на таке.
Судом встановлено, що будівельні роботи, пов`язані із переплануванням та реконструкцією приміщень у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснила без відповідного проекту та дозволу інших співвласників цього нерухомого майна та ще й за рахунок інших приміщень, які перебували у власності відповідачів.
Зокрема, встановлено, що позивач у порядку спадкування прийняла частку спірного нерухомого майна, площею 186,4 кв. м. А внаслідок переобладнання, вона збільшивши площу спірного приміщення, просить визнати за нею право на 187,12 кв. м і виділити в натурі належну їй частку нежитлових приміщень, яка складається з частини першого поверху загальною площею 212,4 кв. м. 
Як зазначено у висновку експерта № 2-10/03 будівельно-технічної експертизи від 10 березня 2023 року, збільшення площі спірного приміщення, яке просить виділити позивачка, відбулося за рахунок включення до площі приміщення 1 площі технічного приміщення 3 площею 9,8 кв. м, яке відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 591343 від 30 травня 1997 року було відчужено ОСОБА_3 , а також включення до площі приміщення 6 частини площі коридору 1, що перебуває у загальному користуванні. Вказані висновки експерта позивачем не спростовані.
ОСОБА_1 не заявлено вимоги про виділення в натурі належної їй на законних підставах частки, площею 186,4 кв. м, на яку за нею визнано право у порядку поділу спадкового майна судовим рішенням. 
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо технічної можливості такого виділу, хоча у розумінні положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким і погоджується колегія апеляційного суду, про відсутність підстав для задоволення заявленого позову і в цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
До апеляційного суду 23.01.2024 надійшла заява від представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката Шайка С.В., який є керуючим адвокатського бюро «Шайко і партнери», про стягнення на користь його довірителя із позивача понесених судових витрат на правничу допомогу при розгляді справи.
Встановлено, що він на підставі Договору від 15.11.2023 ( а.с. 57-59 т. 3) надавав стороні правничу допомогу при розгляді справи в апеляційному суді. Згідно Акту виконаних робіт від 23.01.2024, адвокатом надані правничі послуги (підбір та аналіз судової практики; підготовка процесуальних документів по справі (відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання); представництво інтересів у апеляційному суді, тощо), ціна яких становить 20 000 грн (а.с. 61 т. 3). Вказана сума коштів сплачена відповідачкою, що підтверджується платіжною інструкцією № @2PL349152 від 22.01.2024 ( а.с. 63 т. 3). 
За наслідками розгляду справи апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Таким чином, з урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника відповідача підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року - без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 10 000 грн судових витрат за надання правничої допомоги при апеляційному розгляді справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                 Судді

Повний текст постанови складений: 31 січня 2024 року.