ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22лютого 2024 року
м. Київ
справа № 686/18983/19
провадження № 51-4791 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
представника потерпілої                         ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
потерпілої                                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисників                                                   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
засуджених                                                 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 і ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2022 року й ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року в кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №№ 12019240010000332 та 12019240000000206, які були об`єднані судом, за обвинуваченням
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України;
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2022 року засуджено до покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ст. 68 цього Кодексу, на строк 10 років; ОСОБА_11 за п. 4 ч. 2 ст.115 КК України на строк 15 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував у строк покарання ОСОБА_11 строк його попереднього ув`язнення 22 січня 2019 року та з 29 січня 2019 року до дня набрання вироком законної сили, а ОСОБА_10 один день - 22 січня 2019 року.
До набрання вироком законної сили суд залишив запобіжний захід щодо ОСОБА_11 у виді тримання під вартою, а щодо ОСОБА_10 - у виді домашнього арешту.
Також суд постановив стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 8535,0 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 802 736 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Крім того, суд вирішив долю речових доказів, розподілив процесуальні витрати і прийняв рішення щодо інших заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з вироком суду ОСОБА_11 визнано винуватим у тому, що він 21 січня 2019 року близько 23:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних стосунків із ОСОБА_12 , діючи з умислом на вбивство останнього, завдав йому декілька ударів кулаками в область обличчя та тулуба, від яких ОСОБА_12 вдарився правою скроневою ділянкою голови об одвірок. Для надання допомоги ОСОБА_12 свідок ОСОБА_13 відвів останнього до ванної кімнати, однак ОСОБА_11 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи з особливою жорстокістю, заліз у ванну, в якій лежав ОСОБА_12 , та став плигати по його голові та грудній клітці, потім узяв його за голову та вдарив нею декілька разів об край ванни, після чого свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 забрали ОСОБА_11 до іншої кімнати. Надалі ОСОБА_11 з метою доведення свого умислу до кінця, повернувся до ОСОБА_12 та металевим друшляком став завдавати йому численних ударів по голові, тулубу, руках і ногах доки його знов не зупинили вказані особи. У результаті цих дій ОСОБА_11 смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 від закритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилася набряком та стисненням головного мозку.
За цим же вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він 21 січня 2019 року близько 23:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у зазначеній квартирі, на ґрунті неприязні, діючи з умислом на протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 , увійшов до ванної кімнати та накинув на голову останнього пакет, тим самим перешкоджаючи йому дихати, та став стискати шию потерпілого з прикладанням сили. Однак свідок ОСОБА_13 припинив ці дії ОСОБА_10 та перемістив ОСОБА_12 до кухні. Надалі ОСОБА_10 знову підійшов до  ОСОБА_12 і став стискати руками його шию, заподіявши останньому продовгастий, горизонтальний крововилив, який за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Проте  ОСОБА_10 не зміг довести свій злочинний умисел на вбивство до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 припинили його протиправні дії. 
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 13 червня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_11 , перекваліфікувати його дії з п. 4 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання за цей злочин у виді позбавлення волі на строк 7 років. Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що суди попередніх інстанцій дали неправильну кримінально-правову оцінку діям ОСОБА_11 , оскільки сама собою кількість завданих тілесних ушкоджень не може свідчити про особливу жорстокість під час вчинення умисного вбивства, а інших доказів на підтвердження цієї кваліфікуючої ознаки у кримінальному провадженні не здобуто.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення щодо  ОСОБА_10 на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги захисник зазначив, що суд у порушення положень ст. 334 КПК України об`єднав матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_10 з матеріалами щодо ОСОБА_11 , тоді як передбачених законом підстав для їх розгляду в одному провадженні не було, а в суду вже сформувалося переконання про винуватість ОСОБА_10 в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Ця обставина, на думку захисника, призвела до ухвалення судових рішень незаконним складом суду. Крім того, захисник вважає, що в ході судового провадження було порушено принцип змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції після закінчення судових дебатів відновив з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами, чим усіляко сприяв стороні обвинувачення в усуненні недоліків, допущених на стадії досудового розслідування, зокрема в призначенні додаткової та комісійної судово-медичних експертиз, та зміні обвинувачення, яке не знайшло свого підтвердження, на таке, що в подальшому стало підставою для ухвалення вироку. На ці порушення, як зазначив захисник, не звернув уваги апеляційний суд, постановивши рішення, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
В письмових запереченнях на касаційні скарги захисників представник потерпілої ОСОБА_6 просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_10 та  ОСОБА_11 без зміни як законні, а касаційні скарги - без задоволення як необґрунтовані.
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_11 і його захисник ОСОБА_8 , а також засуджений ОСОБА_10 і його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити касаційні скарги на викладених у них підставах.
Прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_6 вважали, що підстави для задоволення касаційних скарг сторони захисту відсутні, оскільки судові рішення є законними й обґрунтованими.
Мотиви Суду
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Водночас зміст положень ст. 412 КПК України свідчить про те, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Тому згідно з усталеною судовою практикою  Верховного Суду, коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.
Суд касаційної інстанції, переглянувши судові рішення щодо ОСОБА_10 в межах касаційної скарги захисника ОСОБА_9 , таких порушень не встановив.
Так, у касаційній скарзі захисник твердить про те, що матеріали кримінальних проваджень щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були об`єднані за відсутності підстав, передбачених положеннями статей 217, 334 КПК України, що, на думку захисника, свідчить про ухвалення вироку незаконним складом суду, а тому це судове рішення підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України. Аналогічні доводи захисника були перевірені апеляційним судом, який дійшов висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 було розглянуто в місцевому суді уповноваженим складом суду, визначеним у порядку ст. 35 КПК України, а саме собою об`єднання матеріалів кримінальних проваджень, враховуючи їх фактичні обставини, не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає аргументи захисника, викладені в касаційній скарзі, які є подібними тим, на які він посилався в апеляційній скарзі, непереконливими.
Відповідно до ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження, в тому числі матеріали щодо кримінального проступку та щодо злочину, можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст. 217 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 217 КПК України, в разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).
Як видно з матеріалів справи, після надходження до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області обвинувального акту щодо ОСОБА_10 в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12019240000000206, ухвалою від 03 квітня 2020 року суд задовольнив клопотання прокурора та передав матеріали цього провадження колегії суддів, на розгляді якої перебувало кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 , для вирішення питання про їх об`єднання. Надалі колегія суддів ухвалою від 25 травня 2020 року об`єднала ці матеріали в одне провадження, обґрунтувавши це рішення необхідністю забезпечити повноту та всебічність судового розгляду. Суд зважив на те, що матеріали проваджень стосуються подій, пов`язаних між собою фактичними обставинами, зокрема часом, місцем та об`єктом злочинних посягань.
Оцінюючи наслідки об`єднання судом кримінальних проваджень колегія не вбачає підстав вважати, що воно спричинило істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке призводить до необхідності скасування судових рішень, з огляду на таке.
Досудове розслідування здійснюється за кожним фактом виявлення кримінального правопорушення і відомості про таке розслідування вносяться до ЄРДР. Надалі суд проводить судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею (ч. 1 ст. 337 КПК України).
Об`єднання матеріалів кримінального провадження в одне направлене перш за все на досягнення можливості забезпечити всебічне та об`єктивне дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення чи правопорушень, які підлягають доказуванню, правильного визначення ролі і ступеня вини кожного з обвинувачених, тобто на більш якісне досягнення встановлених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування та судового розгляду. Отже, цей інститут стосується належної охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема реалізації окремих елементів процесуального статусу сторони захисту та потерпілого у сфері кримінальних процесуальних відносин. 
У статтях 217 та 334 КПК України за допомогою словосполучень «у разі необхідності» та «можуть бути» вказано на диспозитивність такого правового положення з огляду не тільки на фактичну сукупність встановлених кримінальним провадженням фактичних даних, які є підставами для об`єднання матеріалів кримінальних проваджень в одне, а й на варіативність процесуальної поведінки суду під час судового провадження щодо доцільності прийняття відповідного процесуального рішення. Під час встановлення процесуальної необхідності в об`єднанні кримінальних проваджень для досягнення наведених вище цілей має значення, зокрема, сприяння процесуальній економії, яка полягає у визначенні раціонального підходу до побудови й здійснення кримінального провадження з метою виконання його завдань з мінімальними затратами сил, засобів і часу учасників кримінальної процесуальної діяльності.
Місцевий суд, об`єднавши матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_10 з матеріалами щодо ОСОБА_11 , врахував наведене та достатньо мотивував прийняте рішення. 
Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , хоча й не були об`єднані спільним умислом, проте обидва, перебуваючи в одному й тому ж місці, майже одночасно завдавали ОСОБА_12 тілесних ушкоджень з метою його вбивства. Тому об`єднання судом кримінальних проваджень у цьому конкретному випадку за відсутності підстав, визначених у ч. 1 ст. 217 КПК України, не є довільним, а безперечно сприяло повноті судового розгляду.
У касаційній скарзі захисник твердить, що на момент надходження обвинувального акту щодо ОСОБА_10 в суду могла сформуватися думка про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення з огляду на те, що вже був розпочатий судовий розгляд щодо ОСОБА_11 . Однак ці доводи захисника є надуманими і позбавленими достатньої кількості фактів, адже суд до об`єднання матеріалів кримінальних проваджень проводив розгляд лише щодо ОСОБА_11 у межах висунутого йому обвинувачення, в якому не йшлося про вчинення будь-яких дій  ОСОБА_10 , і надалі так само дотримався меж судового розгляду щодо останнього. Жодних інших аргументів на доведення того, що це порушення вплинуло на законність і обґрунтованість ухваленого щодо ОСОБА_10 вироку, захисник у касаційній скарзі не навів.
Суд не виключає, що за певних обставин об`єднання кримінальних проваджень за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 217 КПК України, може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. 
Однак у цій справі захисник, зазначивши про свою незгоду із вказаним процесуальним рішенням суду першої інстанції, не аргументував як саме це вплинуло на законність і обґрунтованість судових рішень та вирішення справи по суті. Тому сама собою незгода захисника з цим рішенням не свідчить про те, що таке порушення було істотним і тим більше про те, що судове рішення ухвалене незаконним складом суду. З урахуванням того, що захисник не обґрунтував, що порушення, на яке він посилається,  перешкодило чи могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у значенні ст. 412 КПК України, тому Суд відхиляє цей довід його касаційної скарги.
Що стосується тверджень захисника ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції порушив засаду змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості через те, що відновив судовий розгляд після виступу сторони захисту в судових дебатах, то суд апеляційної інстанції, перевіривши аналогічні доводи, на які захисник покликався в апеляційній скарзі, мотивовано їх відхилив, з чим також погоджується суд касаційної інстанції.
Так, апеляційний суд дійшов висновку, що дії суду першої інстанції, який після виступу сторін у судових дебатах прийняв рішення повернутися до з`ясування обставин та перевірки їх доказами, узгоджувалися з положеннями ч. 5 ст. 365 КПК України, відповідно до яких якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази, суд відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, після закінчення якого знову відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин.
Апеляційний суд проаналізував порядок подальшого судового розгляду в місцевому суді після відновлення з`ясування обставин кримінального провадження та встановив, що суд у наступних судових засіданнях допитав судово-медичного експерта, призначив додаткову та комісійну судово-медичні експертизи, після чого знову перейшов до судових дебатів.
Водночас суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Так, матеріалами кримінального провадження підтверджено, що на призначенні вказаних судово-медичних експертиз наполягав не лише прокурор, а й сторона захисту, яка подавала відповідні клопотання з переліком питань, які слід поставити на вирішення експерту. Суд зі свого боку, призначивши зазначені експертизи, керувався положеннями ст. 242 КПК України.
Щодо зміни обвинувачення в суді в порядку ст. 338 КПК України, то суд жодним чином не має процесуальної можливості вплинути на реалізацію прокурором цього права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Отже, в касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 оспорює лише дії суду першої інстанції під час об`єднання кримінальних проваджень та відновлення судового розгляду після закінчення судових дебатів, однак жодних аргументів, які би переконливо свідчили про те, що такі процесуальні дії суду в цій справі призвели до істотних порушень кримінального процесуального закону, які вплинули чи могли вплинути на законність і обґрунтованість судових рішень, захисник у касаційній скарзі не зазначив.
Тому наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_9 мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями щодо ОСОБА_10 не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність, зважаючи на що немає підстав для задоволення поданої ним касаційної скарги.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності того факту, що ОСОБА_15 умисно протиправно заподіяв смерті ОСОБА_12 , зазначає про неправильну кваліфікацію його дій з огляду на відсутність ознак вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю. Ці доводи захисника є обґрунтованими.
Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.
Вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, слід враховувати, що така кваліфікація може мати місце лише в тому випадку, коли буде доведено, що спосіб позбавлення потерпілого життя свідчить про особливу жорстокість злочину і вона охоплювалась умислом винного. Визнавши засудженого винним у вбивстві, вчиненому з особливою жорстокістю, суд має навести у вироку підстави та мотиви, згідно з якими він дійшов такого висновку.
Тому суд для встановлення ознак особливої жорстокості в діях засуджених при позбавленні життя потерпілого повинен проаналізувати суб`єктивну сторону цього злочину і в такий спосіб з`ясувати ставлення винного не тільки до наслідків, але й до особливої жорстокості як до обставин, що обтяжують умисне вбивство.
До особливо жорстоких можуть бути віднесені випадки, коли винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.
Отже, особливою жорстокістю слід вважати умисну дію (або бездіяльність), що супроводжує або наступає за насильницьким злочином, є необов`язковою для його вчинення і настання звичайних для злочину наслідків, що полягає в заподіянні потерпілому або його близьким додаткового, як правило, тяжкого фізичного або психічного страждання, тобто винний усвідомлює, що він вчиняє діяння, які є надмірними для досягнення злочинного наслідку та обирає спосіб вчинення злочину, який охоплює діяння зайві (надмірні) для вбивства потерпілого.
Вичерпний перелік дій, які би характеризували особливу жорстокість у розумінні п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, сформувати неможливо, тому необхідно враховувати конкретні обставини справи, спосіб і характер позбавлення життя потерпілого.
Водночас сама собою велика кількість тілесних ушкоджень під час вчинення умисного вбивства не у всіх випадках може свідчити про наявність у діях винного кваліфікуючої ознаки «особлива жорстокість». Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладено в постанові Верховного Суду від 6 червня 2019 року у справі № 683/2620/17 (№ 51-8589км18).
Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, які були встановлені судами попередніх інстанцій, ОСОБА_11 , діючи з умислом на позбавлення життя ОСОБА_12 на ґрунті особистих неприязних стосунків із останнім, під час суперечки завдав йому декілька ударів кулаками в область обличчя та тулуба, від яких той вдарився об одвірок, пізніше він же скакав по голові й грудній клітці потерпілого, котрий лежав у ванній, декілька разів вдарив його головою об край ванної, а згодом завдав йому численних ударів металевим кухонним друшляком по голові, тулубу руках і ногах. Описані події відбувалися протягом 30 хвилин.
Місцевий суд обґрунтував свій висновок про наявність у діях ОСОБА_11 під час вчинення умисного вбивства ознак особливої жорстокості тим, що останній впродовж тривалого часу завдавав потерпілому із значною силою велику кількість ударів у життєво важливі органи, а спосіб заподіяння тілесних ушкоджень і застосування металевого предмету свідчать про те, що він свідомо намагався спричинити потерпілому особливо болісні відчуття та принизити останнього. Апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_11 завдав такими діями потерпілому особливих фізичних, психічних та моральних страждань, надмірних для досягнення злочинного наслідку.
Однак такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки спосіб убивства та кількість заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень у цьому кримінальному провадженні не підтверджують ознаку особливої жорстокості під час вчинення умисного вбивства. Крім того, суди не проаналізували суб`єктивну сторону цього злочину, тоді як у цьому кримінальному провадженні не здобуто доказів, які би безсумнівно свідчили, що ОСОБА_11 , завдаючи ОСОБА_12 умисних ударів переважно в життєво важливий орган, а саме в голову, свідомо бажав не лише позбавити його життя, а й того, щоб він відчув додаткові страждання, які не були необхідними для його смерті.
Так, місцевий суд, встановлюючи тяжкість та характер тілесних ушкоджень, які  ОСОБА_11 заподіяв ОСОБА_12 , використав як основне джерело доказів висновок комісійної судово-медичної експертизи від 21 грудня 2021 року № 120, відповідно до якого в потерпілого виявлено ряд тілесних ушкоджень:
- закриту черепно-мозкову травму, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння, що ускладнилися набряком та стисненням головного мозку, які стали безпосередньою причиною його смерті. Ця закрита черепно-мозкова травма утворилася від прикладання всіх травмуючих дій у ділянку голови в сукупності, а саме не менше 10 ударів тупими твердими предметами із обмеженою контактуючою поверхнею як під час ударів такими предметами, так і під час удару об такі;
- закриту травму грудної клітки у вигляді переломів 7-9 ребер зліва та хрящової частини 10 ребра, забою серця та легень, які мають ознаки середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що не були небезпечними для життя в момент заподіяння, але в живої людини за звичайним перебігом спричиняють тривалий розлад здоров`я - понад 21 день;
- забійну рану тильної поверхні основної фаланги 1-го пальця лівої руки, синці (крововиливи) по тильній поверхні правої та лівої кистей, по зовнішній поверхні правого плеча, садна по зовнішній поверхні лівого плеча, по зовнішній та по задній поверхні лівого ліктьового суглобу в проекції правої та лівої лопаток в поперековій ділянці справа та по центру по передній поверхні лівої гомілки, по зовнішній поверхні лівого кульшового суглоба, крововиливи в м`яких тканинах спини по хребтовій лінії в проекції 2 та 4 грудних хребців, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Водночас суд дослідив й інші надані стороною обвинувачення висновки судово-медичних експертиз та, надаючи їм оцінку у вироку, зазначив про відсутність у цілому суперечностей щодо причин смерті, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_12 . Зокрема суд у вироку послався на висновок судово-медичної експертизи від 22 березня 2019 року № 5, відповідно до якого ОСОБА_12 всього було заподіяно не менше 38 травмуючих дій. Крім того, експерт, відповідаючи на запитання чи відчував ОСОБА_12 під час заподіяння цих тілесних ушкоджень сильний фізичний біль та особливі страждання, зазначив у цьому висновку, що він міг відчувати біль, але визначити його ступінь неможливо, а страждання не має характерних медичних ознак.
Інших даних, які би очевидно свідчили про заподіяння потерпілому особливих страждань, сторона обвинувачення не надала.
Разом із тим суди попередніх інстанцій, обґрунтовуючи свої висновки про те, що ОСОБА_11 вчинив умисне вбивство з особливою жорстокістю, послалися по суті лише на численність тілесних ушкоджень та спосіб їх заподіяння, однак не проаналізували їх характер та спрямованість. Зокрема поза увагою судів залишилося те, що тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які спричинили смерть потерпілого, були завдані йому в голову, а інші тілесні ушкодження, як зазначено вище, за своїм характером та ступенем тяжкості такими не були. Які саме із заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень мали особливий болісний характер та були свідченням особливої жорстокості сторона обвинувачення не розмежувала. Натомість спосіб заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, описаний вище, свідчить про те, що ОСОБА_11 спрямував силу завдання інтенсивних ударів саме в життєво важливу частину тіла, - голову, що могло відразу призвести до настання смерті потерпілого, а інтервали між заподіянням цих тілесних ушкоджень були зумовлені тим, що його протиправним діям перешкоджали сторонні особи.
Що стосується використання ОСОБА_11 металевого предмету для заподіяння тілесних ушкоджень, то відсутні підстави вважати, що за допомогою побутового кухонного друшляка могло бути завдано підвищеної травмувальної дії, яка могла би спричинити особливі болісні страждання.
Крім того, велика кількість тілесних ушкоджень без аналізу суб`єктивної сторони злочину сама собою не вказує на те, що засуджений, позбавляючи життя потерпілого, свідомо вчиняв такі дії, щоб завдати йому особливих страждань, і що особлива жорстокість охоплювалася його умислом. Так, суди встановили, що засуджений та потерпілий перебували в компанії з іншими особами під час розпивання спиртних напоїв, надалі засуджений із малозначного приводу відчув до ОСОБА_12 неприязнь, на ґрунті якої в нього виник умисел на його вбивство, однак доказів на підтвердження того, що умисел засудженого був направлений також на заподіяння йому особливих, виключних мук і страждань, сторона обвинувачення не надала.
Отже, із встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження не вбачається об`єктивних даних про те, що умисел засудженого був направлений не лише на позбавлення життя потерпілого, а й на вчинення його вбивства з особливою жорстокістю, а крім того, не доведено того, що позбавлення життя потерпілого супроводжувалося заподіянням йому особливих страждань. Факт вчинення засудженим умисного вбивства шляхом заподіяння зазначених вище тяжких тілесних ушкоджень у голову потерпілого, від яких і настала його смерть, підтверджує умисел винного саме на вчинення умисного вбивства потерпілого. Водночас спосіб їх заподіяння підтверджує виключно виконання засудженим об`єктивної сторони цього злочину.
З огляду на зазначене, дії ОСОБА_15 слід перекваліфікувати з п. 4 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 115 КК України, яка передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі і призначити йому покарання за цей злочин відповідно до положень статей 50, 65 КК України, враховуючи характер вчиненого злочину та цінність об`єкту посягання, дані про особу та обставини, які впливають на покарання.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2022 року й ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року щодо ОСОБА_11 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з п. 4 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
В решті судові рішення щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_16                                      ОСОБА_2                                ОСОБА_3