КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3624/2024                                                                       Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
м. Київ                                                                                                            Справа № 761/4688/20
12 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого   судді:   Ратнікової В.М.
                       суддів:   Левенця Б.Б.
                                      Борисової О.В.
при секретарі:              Смолко А.В. 
 
         розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А.І., у цивільній за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛПІС-УКРАЇНА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, -
в с т а н о в и в:
 
12.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛПІС-УКРАЇНА» про стягнення матеріальної шкоди (майнових збитків) в розмірі 1 004 086,85 грн. та моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21.07.2019 року, о 18 год. 40 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 , на площі Перемоги 1 в м. Києві здійснював маневр розвороту на дозволяючий сигнал світлофору. 
В свою чергу, ОСОБА_2 , керуючи  транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 ,  проявив неуважність до дорожньої обстановки та при ввімкненні для його напрямку руху сигналу світлофора, що дозволяє рух, не надав дорогу автомобілю «Lexus» LX 570, який завершував рух через перехрестя (маневр розвороту), що призвело до зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого, автомобілі зазнали технічних пошкоджень.  
Дана обставина підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення              № 276604 від 19 вересня 2019 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності; відеозаписами з камер відеореєстраторів автомобіля «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля, який рухався за автомобілем «Lexus» LX 570 під час початку перетинання позивачем перехрестя на площі Перемоги, 1 у м. Києві 21.07.2019 року, приблизно о 18 год. 40 хв. 
Вважає, що в даній ситуації водій автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , при виїзді на перехрестя не  надав дороги автомобілю позивача, який знаходився на перехресті, та допустив з ним зіткнення. 
Тобто, в даній дорожньо-транспортній ситуації дії відповідача не відповідали вимогам п. 16.5 ПДР,  знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, та при виконанні яких він мав технічну можливість своїми односторонніми діями попередити зіткнення з автомобілем позивача. Отже, з технічної точки зору, причиною виникнення даної ДТП є невиконання відповідачем вимог п. 16.5 ПДР України. 
Відповідні висновки також були описані у висновку № 125 експертного дослідження від 08.08.2019 року щодо обставин та механізму ДТП за участі автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , та «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Враховуючи вищевикладене, позивач приходить до висновку, що зазначеними протиправними діями відповідач завдав йому матеріальну та моральну шкоду. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛПІС-УКРАЇНА», про стягнення матеріальної шкоди (майнових збитків) в розмірі 1 004 086,85 грн, та моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн, залишено без задоволення.
Відповідачем ОСОБА_2 до  Шевченківського районного суду міста Києва  було подано заяву про розподіл судових витрат, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 120 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині заяви - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 06 вересня 2023 року, 18 жовтня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сініченко Ігор Сергійович подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛПІС-УКРАЇНА» про стягнення матеріальної шкоди (майнових збитків) в розмірі 1 004 086,85 грн, та моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.
Вказує на те, що фактично єдиним, на що послався суд при ухваленні оскаржуваного рішення, була наявність обставин, встановлених у постановах Шевченківського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду у справах про адміністративні правопорушення №761/39575/19 та №761/29892/19. Зазначеними постановами по справах №761/39575/19 та №761/29892/19 встановлено, що у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 21.07.2019 року в м. Києві на площі Перемоги, 1, виним визваний водій ОСОБА_1 , позивач у даній справі. Вказує, що на думку суду першої інстанції, обставини встановлені у справах про адміністративні правопорушення щодо  вини  ОСОБА_1   у вказаній ДТП, звільняють суд від обов`язку досліджувати будь-які докази на спростування вказаних обставин, а тому інші докази судом не розглядалися та оцінка їм у даній справі не надавалась.
Наполягає, що для звільнення від доказування у зв`язку з прийняттям рішень по справам про адміністративні правопорушення №761/39575/19 та №761/29892/19, на підставі приписів статті 82 ЦПК України, суду першої інстанції необхідно було встановити до якого (господарського, цивільного або адміністративного) типу справ, відноситься справа про адміністративне правопорушення.  Вказує, що провадження у справах про адміністративне правопорушення, які розглядається за правилами КУпАП, не є ні господарською,  ні цивільною, ні адміністративною справою, тому що у всіх цих  видах судочинства  розгляд справ здійснюється  за правилами, встановленими різними процесуальними законами. Господарські справи розглядаються за правилами ГПК України, цивільні - за правилами ЦПК України, а адміністративні - за правилами КАС України. А відтак, вважає, що положення ст. 82 ЦПК України не можуть бути застосовані у даній справі.
Крім того, зазначає, що ч. 6 ст. 82 ЦПК України, на яку суд послався в обґрунтування свого рішення, є нормою, яка регулює звільнення від доказування з певними обмеженнями, оскільки постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, згідно з ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду. Отже, у випадку, коли обставини встановлені постановою у справі про адміністративні правопорушення, а не рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, то звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в такій постанові. 
Зазначає, що на підтвердження своєї позиції у справі позивачем було надано наступні докази: висновок № 125 експертного дослідження від 08.08.2019 року щодо обставин та механізму ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , та «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 ; висновок автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , та «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 ; висновок судової автотехнічної експертизи №4401-Е від 18.07.2023 року; висновок № 34/21 автотоварознавчої експертизи від 02.03.2021 року; висновок щодо вартості матеріального збитку № 411/07-19 віл 29.07.2019 року, виконавець ТОВ «Клевер Експерт». Усі перелічені експертизи проведені за ініціативою позивача та долучені до матеріалів справи. Кожен з даних висновків окремо, та всі вони у сукупності підтверджують факт порушення відповідачем ПДР України та, відповідно, завдання шкоди позивачу. Проте, з усіх перелічених висновків експертів у оскаржуваному рішенні відображено лише один, а саме: висновок судової автотехнічної експертизи №4401-Е віл 18.07.2023 року. Інші ж експертні висновки  були проігноровані судом першої інстанції, оскільки в оскаржуваному рішенні не наведено ні їх оцінки, ні мотивів відхилення даних висновків. Мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить жодної згадки про їх існування як таких, хоча усі вони були долучені до справи. 
В свою чергу, відповідач жодних експертиз не проводив та висновків не долучав. Крім того, у випадку незгоди із результатами висновків експертів, наданих позивачем,  клопотань про проведення комісійних та/або комплексних експертиз  відповідачем не заявлялось, що свідчить про усвідомлення ним  своєї вини у завданій шкоді, коректності поданих висновків та  про пасивну участь у процесі доказування, що суперечить засадам змагальності.
Також, судом першої інстанції не досліджено наявні у справі відеозаписи, які свідчать про завдання шкоди позивачу, а саме: запису з камер відеоспостереження з місця ДТП; запису із відеореєстратора автомобіля позивача; запису із відеореєстратора автомобіля, що в момент ДТП їхав слідом за позивачем. А відтак, судом недотримано вимоги щодо безпосереднього дослідження доказів та  їх оцінки в рішенні, що є грубим порушенням процесуальних норм, суперечить усталеній судовій практиці та є прямою та однозначною підставою для скасування такого рішення.
01.04.2024 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Козій Дарією Олександрівною подано відзив на апеляційну скаргу в якому  вона  зазначає, що в апеляційній скарзі позивачем необґрунтовано та незаконно вказано власне трактування обставин ДТП щодо яких вже наявні дві постанови по справам про адміністративне правопорушення та якими визнано саме ОСОБА_1 винним у вчиненні ДТП. 
Також зазначає, що не обґрунтованими є твердження апеляційної скарги про те, що «для звільнення від доказування у зв`язку з прийняттям рішення по справам про адміністративні правопорушення №761/39575/19 та №761/29892/19, необхідно було встановити до якого (господарського, цивільного або адміністративного) типу справ відноситься справа про адміністративне правопорушення». Вказує, що обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України) є основною конституційною засадою судочинства, важливою  складовою принципу правової визначеності. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження, звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. А відтак, вважає абсурдним та протиправним  твердження апеляційної скарги про те, що «… у даній цивільній справі під головуванням судді Саадулаєва А.І, постанови Шевченківського районного суду м. Києва у справах про адміністративні правопорушення №761/39575/19 та №761/29892/19 були обов`язковими лише в тій частині, чи мала місце ця дорожньо-транспортна пригода та чи здійснена вона за участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Правова ж оцінка вказаних обставин (тобто визнання вини або невинуватості), яка раніше надавалася цим обставинам при розгляді справ про адміністративні правопорушення, не утворює так званої преюдиції та не є обов`язковою для суду (ч. 7 ст. 82 ЦПК України)».
Зазначає, що  в апеляційній скарзі міститься посилання на ряд доказів, які на думку апелянта, були проігноровані судом першої інстанції, що не відповідає дійсності так як позивачем належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не доведено його позовні вимоги. Зазначає, що висновки експертиз, на які покликається в апеляційній скарзі позивач, містять інформацію та обставини, які суперечать не тільки постановам про адміністративне правопорушення, а й висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31.07.2020 року, який проводив експертизу, призначену судом (на відміну від вказаних висновків, які виготовлені на замовлення позивача). Відповідно до висновку від 31.07.2020  року  експертами однозначно зроблено висновок, що «Відповідно до результатів проведеного дослідження, в момент виїзду автомобіля «Lexus» LX 570 на перше перехрещення проїзних частин, пр-т. Перемоги та вул. Дмитрівська, для водія автомобіля «Lexus» (з напрямком руху № 2) увімкнений червоний сигнал світлофору». У вказаному висновку, також зроблено висновок, що «з  технічної точки зору, дії водія автомобіля «Lexus» у даній дорожньо-транспортній ситуації регламентуються вимогами п.п. 10.1 та 10.11 ПДР. Уникнення пригоди, з боку водія автомобіля водія автомобіля «Lexus», полягало у виконанні вимог п.п. 10.11, 10.І ПДР, для виконання вимог яких не вбачається перешкод технічного характеру, з обсягу наданих на дослідження матеріалів».
Відтак, висновком від 31.07.2020 року та постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2021 року у справі № 761/39575/19 у діях ОСОБА_2 не встановлено вини у вчиненні ДТП, що в свого чергу вказує, що винним у вчиненні ДТП є ОСОБА_1 . У  постанові Верховного Суду по справі № 234/16272/15-ц від 05.09.2019 року вказано, що відсутність в діях водія складу відповідного адміністративного правопорушення звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Таким чином, оскільки постановою від 04.03.2021 року  закрито провадження у справі щодо  ОСОБА_2 через відсутність в його діях вини у вчиненні ДТП, то в даному випадку винним у вчиненні ДТП, який має відшкодувати шкоду є ОСОБА_1 .
Відтак, наполягає, що рішення суду першої інстанції від 06.09.2023 року  є законним та обґрунтованими, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
В судовому засіданні  апеляційного суду  представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Сініченко  Ігор Сергійович  повністю підтримав доводи апеляційної скарни та просив її задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2 , представник відповідача адвокат  Козій  Дар`я Олександрівна та представник третьої особи  Товариства з обмеженою відповідальністю « ЕЛПІС-Україна» адвокат Євглевський  Володимир Олексійович  проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили  оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник третьої особи: Приватного акціонерного товариства « Страхова компанія « Уніка»  в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом  повідомлений у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому  колегія суддів  вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 липня 2019 року, приблизно о 18 год. 40 хв., в м. Києві на площі Перемоги,1 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , повертаючи ліворуч при червоному сигналі світлофору, не надав перевагу в русі автомобілю «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , що рухався в зустрічному напрямку прямо на дозволяючий (зелений) сигнал світлофору, що призвело до зіткнення транспортних засобів та їх механічних пошкоджень, чим ОСОБА_1 порушив вимоги п.16.6 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
02 вересня 2019 року Шевченківським районним судом міста Києва (суддя Притула Н.Г.) винесено постанову у справі № 761/29892/19, якою за вказане ДТП  до адміністративної відповідальності притягнуто ОСОБА_1 , оскільки автомобіль «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , після виїзду на площу Перемоги розташовувався на зустрічній смузі руху відносно автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався на зелений сигнал світлофору, а тому, відповідно, водій автомобіля «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , зобов`язаний був надати дорогу автомобілю «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 .
01 листопада 2021 року Київський апеляційним судом (суддя Ігнатченко Н.В.) прийнято постанову у справі № 761/29892/19, постанову Шевченківським районним судом міста Києва від 02.09.2019  року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, залишено без змін. 
12 червня 2020 року Шевченківським районним судом міста Києва прийнято постанову у справі №761/39575/19, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по адміністративній справі закрито в зв`язку з закінченням на момент розгляду адміністративної справи строків притягнення до адміністративної відповідальності.
04 березня 2021 року Київським апеляційним судом (суддя Журба С.О.) винесено постанову у справі № 761/39575/19, якою постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано та провадження по справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛПІС-УКРАЇНА» про стягнення матеріальної шкоди (майнових збитків) в розмірі 1 004 086,85 грн. та моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн, суд першої інстанції вказав на те, що законом встановлено презумпцію вини заподіювача шкоди.
Відсутність вини відповідача та вина позивача у даній дорожньо-транспортній пригоді підтверджена постановами суду, а тому суд дійшов висновку, що відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення відповідача, як вина, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення матеріальної і моральної шкоди з відповідача на користь позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз положень статі 1166  ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Протиправна поведінка особи може мати прояв у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.04.2020 у справі  № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17, від 04.08.2020 у справі № 925/1478/16.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).
Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Зокрема, статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них.
Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.  
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що постановою Шевченського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року по справі № 761/29892/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, ОСОБА_1 визнано винним у ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки автомобіль «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , після виїзду на площу Перемоги розташовувався на зустрічній смузі руху відносно автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався на зелений сигнал світлофору, а тому ,відповідно, водій автомобіля «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , зобов`язаний був надати дорогу автомобілю «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 .
В свою чергу, постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у справі № 761/39575/19, постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано та провадження по справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність вини ОСОБА_2 у ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, підтверджена постановами суду у справах про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, у зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 1 004 086,85 грн.
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказано на те, що по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. 
Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення наявності чи відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.
У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).
В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. 
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача він зазнав душевних страждань через неможливість розпоряджатися своїм автомобілем «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 , ринковою вартістю 2 199 581 грн, внаслідок його пошкодження в ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, а тому має право на відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000 грн.
Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення Постанови Пленум Верховного Суду України, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із того, що відшкодування моральної шкоди випливає із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновкам суду першої інстанції, про те, що позивачем не доведено вини ОСОБА_2 в завданні йому матеріальної шкоди, як не і надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди, як і жодним чином не обґрунтовано заявленого до стягнення розміру моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин у даній справі не підлягають застосуванню приписи ст. 82 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Загальні положення про оцінку доказів встановлені у параграфі 1 глави 5 ЦПК України.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Такі випадки встановлені, зокрема, статтею 82 ЦПК України, яка регулює підстави звільнення від доказування.
Згідно з частинами четвертою, шостою цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Таким чином, стаття 82 ЦПК України встановила, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої прийнята постанова, лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
ОСОБА_1 є особою, стосовно якої прийнята постанова Шевченського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року по справі № 761/29892/19, залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року. Вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 визнано винним у ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки автомобіль «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , після виїзду на площу Перемоги розташовувався на зустрічній смузі руху відносно автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався на зелений сигнал світлофору, а тому відповідно водій автомобіля «Lexus LX 570», державний номерний знак НОМЕР_1 , зобов`язаний був надати дорогу автомобілю «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 .
Відтак, викладені у вказаних постановах Шевченського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року та Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року по справі № 761/29892/19 обставини і висновки суду щодо порушення саме ОСОБА_1 Правил дорожнього руху і його вини у ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, мають преюдиційного значення при вирішенні цієї справи.  
В свою чергу, ОСОБА_2 є особою стосовно якої прийнята постанова  Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у справі № 761/39575/19 щодо закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Частина четверта статті 82 ЦПК України, на яку покликається апелянт, не підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки урегульовує принцип урахування судом обставин,  встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі щодо особи, яка брала участь у розгляді цих справ. Апелянт помилково ототожнює поняття адміністративної справи і справи про адміністративні правопорушення.
За таких обставин, оскільки постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року та Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року по справі № 761/29892/19 про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлено наявність саме у його діях складу адміністративного правопорушення, що  має преюдиційного значення у цій справі при вирішенні питання щодо вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, а тому це питання не підлягає встановленню судом на загальних підставах.
Оскільки суд першої інстанцій дійшов висновку про відсутність вини ОСОБА_2 у ДТП, яка сталася 21 липня 2019 року, з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства щодо оцінки доказів, то ухвалене рішення  суду першої інстанції є законними і обґрунтованими та таким, що не підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено докази надані позивачем, а саме: відеозаписи, які свідчать про завдання шкоди позивачу, а саме: запису з камер відеоспостереження з місця ДТП; запису із відеореєстратора автомобіля позивача; запису із відеореєстратора автомобіля, що в момент ДТП їхав слідом за позивачем,  колегія суддів відхиляє з огляду на настпуне. 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у справі                                № 761/39575/19 встановлено, що в ході розгляду справи до суду було надано копію відеозапису моменту ДТП, зробленого не учасником такої приходи. Хоча джерело походження такого доказу є невідомим, оскільки жодного доказу з цього приводу в рамках даної справи до суду представлено не було, обидва учасники ДТП посилалися на нього і не заперечували його достовірності. За таких умов суд вважає можливим використання такого запису при вирішенні справи. 
З відеозапису моменту ДТП, а також інформації, яка знаходиться у вільному доступі, зокрема, щодо місця скоєння ДТП, вбачається, що автомобіль «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 здійснював рух з площі Перемоги в лівій смузі руху в напрямку бульвара Шевченка, проїхав перехрестя з вулиці Дмитрівською, на наступному перехресті з вул. Саксаганського почав здійснювати розворот ліворуч.
В даний момент для ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , ввімкнувся зелений сигнал світлофора. В цей час автомобіль «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 продовжив свій маневр та виїхав на перехрестя з вулиці Дмитрівською, але вже в напрямку площі Перемоги, де і відбулося зіткнення з автомобілем «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався з вулиці Дмитрівської в напряму вулиці Старовокзальна. 
За таких умов на час ввімкнення для  ОСОБА_2 дозволяючого сигналу світлофору та початку його руху автомобіль «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_1 , не перебував на перехрещенні доріг площі Перемоги та вулиці Дмитрівська, де сталося ДТП, що виключає встановлення для  ОСОБА_2 обов`язку пропустити такий автомобіль відповідно до положень п. 16.5 Правил дорожнього руху. В свою чергу вказані обставини виключають наявність в діях   ОСОБА_2 складу інкримінованого йому правопорушення Правил дорожнього руху.
Вказані висновки суду апеляційної інстанції в справі про адміністративне  правопорушення мають приюдиційне значення для даної справи в силу вимог стаття 82 ЦПК України, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для проведення переоцінки доказів, яким вже судами надано оцінку у судових рішеннях, які набрали законної сили.
Доводи апеляційної скарги судом першої інстанції не надано оцінки висновку № 125 експертного дослідження від 08.08.2019 року щодо обставин та механізму ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , та «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 ; висновку автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2 , та «Lexus» LX 570, державний номерний знак НОМЕР_1 ; висновку судової автотехнічної експертизи №4401-Е від 18.07.2023; висновку № 34/21 автотоварознавчої експертизи від 02.03.2021; висновку щодо вартості матеріального збитку № 411/07-19 віл 29.07.2019 виконавець ТОВ «Клевер Експерт»  колегія суддів вважає  безпідставними, з огляду на наступне.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження                           № 14-400цс19).
Поряд з цим, усі перелічені експертизи проведені виключно за ініціативою позивача, а відтак не є висновками судової експертизи, призначеної в рамках даної цивільної справи, а тому не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. 
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази з своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції прийшов правильних висновків, що надані позивачем докази не підтверджують вину відповідача у ДТП, яка сталася яка сталася 21 липня 2019 року, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, доводи, викладенів апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 рокуухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
           Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.  
           
           Головуючий:                                             Судді: