УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2024 року
м. Київ
справа № 754/13798/21
провадження № 51-1351ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури 
на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року в кримінальному провадженні № 120211000300000659 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянки України, уродженки та жительки 
АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, 
ч. 4 ст. 301 Кримінального кодексу України (далі - КК) (в редакції Закону 
до 17 березня 2021 року).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року  
ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 156 КК - на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням фото-відео зображень осіб, що не досягли повноліття, на строк 3 роки; ч. 4 ст. 301 КК (в редакції Закону до 17 березня 
2021 року) - на строк 6 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням фото-відео зображень осіб, що не досягли повноліття, на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання 
у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовлення фото-відео зображень осіб, що не досягли повноліття, на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, а також виготовлення та зберігання зображень порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, з метою розповсюдження, вчинених 
за наступних обставин.
Так, у невстановлений досудовим слідством час в період з 2017 по 2019 роки ОСОБА_4 за місцем свого проживання у квартирі 
АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що її донька є малолітньою та 
не розуміє характеру і значення дій сексуального характеру в силу свого малолітнього віку, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, які могли б завадити її злочинним діям, маючи на меті задовольнити свої статеві потреби, вчинила інтелектуальне та фізичне розбещення малолітньої ОСОБА_5 , при цьому фіксувала свої злочинні дії, направлені на розбещення малолітньої ОСОБА_5 , на камеру технічного засобу з метою їх подальшого розповсюдження, після 
чого стала зберігати вищевказані зображення разом із іншими зображеннями порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, з метою їх подальшого розповсюдження. 
В подальшому 11 березня 2021 року під час затримання ОСОБА_4 в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) в останньої було виявлено та вилучено технічні носії та мобільний телефон із графічними файлами, а також відеофайлами, які відносяться до дитячої порнографії, 
на яких зафіксовані розпусні дії ОСОБА_4 в період з 2017 по 2019 роки щодо своєї малолітньою доньки ОСОБА_5 , які остання виготовила, зберігала та розповсюдила через всесвітню інформаційну систему загального доступу Інтернет.
Київський апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2023 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року щодо ОСОБА_4 змінив, виключивши з нього обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо малолітньої дитини. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись 
з призначеним місцевим судом покаранням, не врахував належним чином мету вчинення розпусних дій щодо своєї малолітньої доньки, тривалий проміжок часу вчинення таких дій, обставини та спосіб вчинення тяжких злочинів проти статевої свободи та моральності щодо малолітньої доньки, а також усі дані про особу 
ОСОБА_4 , а саме епізодичне вживання нею амфетаміну на час вчинення злочинів, задовільну характеристику за місцем проживання, часткове визнання вини, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, що у своїй сукупності, 
на переконання прокурора, свідчить про недостатність призначеного їй покарання, яке граничить з мінімальними санкціями інкримінованих їй злочинів.
Крім того, як зазначає прокурор, суд апеляційної інстанції безпідставно виключив 
із вироку покликання на обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо малолітньої дитини, оскільки дії ОСОБА_4 , окрім ч. 2 ст. 156 КК, кваліфіковані також за ч.4 ст. 301 КК, диспозиція якої не містить такої кваліфікуючої обставини, як вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, а тому така ознака має бути врахована як обтяжуюча покарання при призначення покарання за цією статтею.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 4 ст. 301 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України 
про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винним особам призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні 
покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, дані про особу винної, яка раніше 
не судима, задовільно характеризується за місцем проживання; а також взяв 
до уваги відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо малолітньої дитини.
Врахувавши всі обставини справи у їх сукупності суд призначив винній особі основне покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 156 та ч. 4 ст. 301 КК у розмірі, передбаченому санкціями вказаних статей, та додаткове покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовлення фото-відео зображень осіб, що не досягли повноліття.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою, у тому числі сторони обвинувачення, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення в частині призначеного покарання та обґрунтовано залишив вказаний вирок в цій частині без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому колегія суддів апеляційного суду зауважила, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_4 за 4 ст. 301 КК  покарання у розмірі, більшому за мінімальний розмір покарання, встановлений санкцією цього закону, врахував дані щодо особи обвинуваченої, на які послався в апеляційній скарзі прокурор: епізодичне вживання обвинуваченою амфетаміну на час вчинення злочинів та задовільна характеристика за місцем проживання.
Крім цього, суд апеляційної інстанції наголосив, що покарання обвинуваченій як 
за кожне кримінальне правопорушення, так і за їх сукупністю, призначене 
з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду, як убачається з копії оскарженої ухвали, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом безпідставно враховано обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , - вчинення злочину щодо малолітньої дитини, зазначила, що в силу вимог ч. 4 
ст. 67 КК вказана обставина не може бути врахована як така, що обтяжує покарання, оскільки дії обвинуваченої були кваліфіковані за ч. 2 ст. 156 КК за кваліфікуючою ознакою вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, з огляду на що дійшла обґрунтованого висновку про необхідність виключення цієї обставини із мотивувальної частини вироку суду першої інстанції.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, 
з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої. 
В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання.
Що стосується доводів прокурора про необхідність врахування обтяжуючою покарання обставиною - вчинення злочину щодо малолітньої дитини під час призначення покарання за ч. 4 ст. 301 КК, то такі вимоги є безпідставними з огляду на зміст переліку дій, передбачених диспозицією вказаної частини статті, за вчинення яких ОСОБА_4 притягнуто до кримінальної відповідальності.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, в касаційній скарзі не наведено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити заступнику керівника Київської міської прокуратури у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року щодо засудженої ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                              ОСОБА_3