П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 470/566/23	

Перша інстанція: суддя Луста С.А.,
рішення суду 1-ї інстанції прийнято 17.11.2023,
в смт.Березнегувате, Миколаївська область

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Крусяна А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, сержанта поліції взводу №2 роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області Шурової Наталі Олександрівни про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, сержанта поліції взводу №2 роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області Шурової Наталі Олександрівни, в якому просив скасувати постанову серії БАД №002882 від 06.09.2022 складену поліцейським взводу номер 2, роти номер 2, батальйону номер 4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області сержантом поліції Шуровою Наталею Олександрівною про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що оскаржувана ним постанова є протиправною та винесеною з порушенням вимог чинного законодавства, всупереч приписам КУпАП працівником поліції не було повно і об`єктивно встановлені обставини справи. Позивач наголошував, що правопорушення він не вчиняв, оскільки коли виїздив на транспортному засобі, перед початком руху ретельно перевірив належність роботи зовнішнього освітлення транспортного засобу, у тому числі заднього номерного знаку (номерний знак освітлювався), показники були справні. Однак через низьку якість дорожнього покриття, великої кількості ям та вибоїн, при попаданні колеса автомобіля у яму, можливо контакт між дротом живлення та лампою підсвітки зник. В свою чергу, оскільки конструкцією транспортного засобу не передбачено повідомлення водія про непрацююче освітлення номерного знаку під час руху, тому як вказував позивач, він не міг знати під час руху автомобіля про можливу несправність. Про виникнення такої він дізнався безпосередньо під час зупинки його поліцейськими, та виправив відразі ж як доїхав додому. До того ж, як далі звертав увагу позивач, поліцейськими не було встановлено з якої відстані саме неможливо ідентифікувати номерний знак автомобіля, що свідчить про відсутність об`єктивної сторони даного правопорушення. також, на думку позивача, обов`язковим елементом складу правопорушення є наявність суб`єктивної сторони, зокрема вини у формі умислу чи необережності, чого у даному випадку встановлено не було. 
Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була прийнята інспектором з додержанням вимог законодавства, з підстав встановлення порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, яке виразилось у тому, що номерний знак його автомобіля дійсно був неосвітлений у темну пору доби, сам позивач в позовній заяві проти вказаних обставин не заперечує, а патрульний поліцейський при її винесенні діяв у відповідності до вимог ЗУ «Про національну поліцію» та КУпАП України.
Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2023р. у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт наголошуючи на протиправності оскаржуваної ним постанови серії БАД № 002882 звертає увагу на те, що працівниками поліції не надано доказів вчинення інкримінованого правопорушення, при цьому саме по собі описання у постанові адміністративного правопорушення не може бути належним доказом його вчення. Зокрема, апелянт зауважує, що суд першої інстанції у своєму рішенні послався на те, що в даному випадку факт вчинення адміністративного правопорушення не заперечується позивачем у позові та підтверджується даними, які містяться у постанові по справі про адміністративне правопорушення. Указане, як вважає скаржник, свідчить про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та не прийняв до уваги заперечення і доводи відсутності в діях ОСОБА_1 наведені у позові, на відсутність в його діях умислу на вчинення даного правопорушення через перевірку транспортного засобу перед початком руху, можливістю зникнення освітлення номерного знаку у дорозі через низьку якість дорожнього покриття та непередбаченістю конструкцією автомобіля повідомлення про це водія. Скаржник стверджує, що транспортний засіб перед початком руху був у справному стані і наявністю освітлення номерних знаків. Аналогічну як і у позовній заяві, в апеляційній скарзі вказує, що перед початком руху ретельно перевірив належність роботи зовнішнього освітлення в тому числі заднього номерного знаку, номерний знак освітлювався. Апелянт заперечує повністю наявність у його діях події та складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення та також зазначає, що інспектор, стверджуючи що позивач рухався із неосвітленим задній номерним знак не надав жодних доказів такого. При цьому, апелянт ще раз виклавши аналогічні обґрунтування тим, що були наведені у позові зазначив про можливі причини зникнення освітлення заднього номерного знаку його транспортного засобу під час руху. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримав свою позицію висловлену у відзиві на позов, наголосив на правомірності прийнятої постанови, та вказав, що під час несення служби 06.09.2023р. по вул.Нікольська, біля будинку 73, інспекторами патрульної поліції був зупинений транспортний засіб Mercedes-benz sprinter з державним номерним знаком НОМЕР_1 , за порушення п. 2.9 В ПДР України, а саме номерний знак транспортного засобу був неосвітлений в темну пору доби, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 121-3 КУпАП. Факт правопорушення та процедуру винесення постанови було зафіксовано на нагрудний відеореєстратор. Водночас, оскільки УПП у м.Миколаєві має обмежені технічні можливості для зберігання значного обсягу інформації тривалий час,  то відеозапис на час отримання ухвали суду про відкриття провадження у цій справі разом з позовом та додатками до нього, було видалено за спливом 35-денного терміну зберігання. Відтак, надати відповідні відеодокази, як зазначив відповідач у відзиві, наразі не має можливості. Відповідач зауважує, що в позовній заяві ОСОБА_1 визнає, що керував транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком, тобто факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, на думку відповідача, підтверджується ним самим у позовній заяві та даними, що містяться у постанові. Відповідач також звернув увагу на те, що визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність своїх рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ст.1 цієї норми обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Від позивача до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив, у якому додатково вказує про необґрунтованість та недоведеність відповідачем правомірності оскаржуваної ним постанови.
19.01.2024р. від апелянта (позивача) надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вірно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06 вересня 2023 року сержантом поліції взводу №2роти №2батальйону №4Управління патрульної поліції в Миколаївській області Шуровою Наталею Олександрівною було винесено постанову серії БАД №002882, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, в розмірі 1190,00 грн., за ч.1 ст.121-3 КУпАП за керування того дня о 22 годині 30 хвилин по вул. Нікольській в м. Миколаєві автомобілем Mercedes-benz sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номерний знак якого був неосвітлений в темну пору доби, в порушення п.2.9 «в» Правил дорожнього руху (а.с.45).
Відповідальність за вчинення вказаного вище адміністративне правопорушення передбачена ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, внаслідок чого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1190,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятою постановою по справі про адміністративне правопорушення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення не заперечується ним самим у позовній заяві та підтверджується даними, що містяться в постанові по справі про адміністративне правопорушення.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про відсутність в його діях умислу на вчинення даного правопорушення через перевірку транспортного засобу перед початком руху, можливістю зникнення освітлення номерного знаку у дорозі через низьку якість дорожнього покриття та непередбачуваність конструкцією транспортного засобу повідомлення водія про не працююче освітлення, оскільки за вимогами п.п.а) та б) п.2.3. Правил дорожнього руху водій не тільки перед виїздом повинен перевірити та забезпечити технічно справний стан свого транспортного засобу, а й в ході його експлуатації бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріпленням вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Вважаючи, що встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач керував транспортним засобом в темну пору доби з неосвітленим номерним знаком, суд першої інстанції зробив висновок про правомірність та обґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП.
У відповідності до приписів ст. 311 КАС України справу розглянуто у порядку письмового провадження, про що повідомлено учасників справи.
Сторонами не висловлено заперечень проти розгляду справи в порядку письмового провадження.
В силу ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
Як визначено ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (надалі ПДР).
Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Аналогічні положення містяться у ст.14 Закону України "Про дорожній рух".
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9 ПДР).
Згідно із п.2.9 (в) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом без номерного знака або з номерним знаком, що неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.
В свою чергу, частиною 1 статті 121-3 КУпАП встановлено відповідальність за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака. 
Отже, керування транспортним засобом з номерним знаком, що неосвітлений у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості є порушенням ПДР та створює об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121-3 КУпАП.
Згідно ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.
При цьому, в силу приписів п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
За приписами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Апеляційний суд також враховує, що у розумінні ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) (ч.2).
У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу (ч.4).
Відповідно до п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затв. наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015р., у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема частинами першою і другою статті 121-3 КУпАП.
Згідно п.10 розділу ІІІ вказаної Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Таким чином, вказаними нормами передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.
Водночас, за приписами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Між тим, згідно фактичних обставин справи, будь-якої оцінки доводам позивача зокрема стосовно того, що при виїзді як вказував ОСОБА_1 він перевіряв автомобіль та його транспортний засіб був справним в тому числі освітлювався задній номерний знак, а також з приводу можливих причин зникнення освітлення під час руху автомобіля та відсутності у цей час у позивача можливості виявити відсутність освітлення у разі, якщо така дійсно була - поліцейський розглядаючи справу про адміністративне правопорушення відносно позивача у справі не надав, лише обмежившись констатацією факту встановлення порушення позивачем п.2.9.в) ПДР під час керування Т/З, опис якого зафіксовано в оскаржуваній постанові.
Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Із змісту ст.283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.
Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно ч. 1, 4 ст.73, ч.2 ст.74, ст. 75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Водночас, колегія суддів наголошує, що в силу вимог ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з приписів ст.ст. 8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Колегія суддів також зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.
Так, на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови відповідач посилається на те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення було зафіксовано на нагрудний відеореєстратор поліцейського.
При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок стосовно доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
Як свідчать досліджені матеріали справи, оскаржувана постанова серії БАД № 002882 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вищенаведеним вимогам ч.3 ст.283 КУпАП, адже не містить інформації про фіксацію правопорушення технічними засобами, що своєю чергою нівелює доказове значення пояснень відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу з приводу як можливої наявності такого відеозапису, так із причин його відсутності станом на час розгляду справи.
Наразі, за обставин, які склались через відсутність відео фіксації вчинення позивачем адміністративного правопорушення, вважати доведеною відповідачем правомірність прийняття оскаржуваної постанови не можна, за відсутності також інших доказів, які б підтверджували склад та подію адміністративного правопорушення.
Відтак, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує не надання (відсутність) до матеріалів справи суб`єктом владних повноважень жодного належного та достатнього доказу на підтвердження вчинення позивачем порушення пп. «В» п. 2.9. ПДР України, за яке його оскаржуваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП (крім самої оскаржуваної постанови, яка між тим не є доказом вчинення адміністративного правопорушення).
Отже, можна констатувати, що відповідачем не доведено події та складу інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення в діях позивача в спірному випадку.
Аналізуючи приписи ст.258 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (затв. Наказом МВС України від №1395 від 07.11.2015р.), суд апеляційної інстанції при цьому також враховує, що нормами КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Посилання на жоден із цих доказів, які передбачені ст.251 КУпАП, у винесеній постанові є відсутніми.
Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що виходячи зі змісту приписів ст.9 КУпАП, юридичною підставою для відповідальності є склад правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина.
Разом з цим, відсутність хоча б одного з наведених елементів, в свою чергу виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Враховуючи визначення адміністративного правопорушення (проступку) наведеного у ч.1 ст.9 КУпАП, апеляційний суд також звертає увагу на приписи ст.ст. 10, 11 цього ж Кодексу, якими закріплено, що:
-адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків;
-адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Суб`єктивна сторона правопорушення за ст.121-3 КУпАП характеризується умисною формою вини, тобто особа, яка вчиняє такі дії, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Між тим, з досліджених матеріалів даної справи та встановлених спірних обставин справи вбачається, що жодні докази, які б свідчили про умисне чи також з необережності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.121-3 КУпАП, в матеріалах справи відсутні.
В матеріалах справи як вже вказувалось вище відсутні жодні належні та допустимі докази, та взагалі відсутні будь-які докази, які б підтверджували вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, доводи відповідача ґрунтуються виключно на його власних ствердженнях, а також на тому, що нібито позивачем визнається вчинення правопорушення за яке було винесено оскаржувану постанову.
Однак, на думку апеляційного суду, такі доводи відповідача є неґрунтовними, спростовуються викладеним вище, а також наявними у справі документами. Так, зокрема, як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі й у відповіді на відзив відповідача на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказує про те, що жодних ПДР України він не порушував, а якого пояснення що він не мав змоги знаходячись у русі бачити чи світиться підсвітка заднього номерного знака його автомобіля помилково сприйнята відповідачем як визнання своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення.
З даними поясненнями позивача у справі (апелянта) колегія суддів вважає можливим погодитись виходячи з того, що будь-яких доказів того, що не світилась підсвітка заднього номерного знака транспортного засобу позивача під час руху 06.09.2023р. і якщо це відбулось то з якої дистанції номери не було видно інспектору, до матеріалів справи відповідачем не надано. 
Отже, в даному випадку з огляду на викладене вище у сукупності, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б доводили правомірність прийняття відповідачем постанови серії БАД №002882.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч.1 ст.122 КУпАП.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За наслідками апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції.
За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана позивачем постанова підлягає скасуванню.
Так,  стаття 247 КУпАП  зазначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.3  ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Відтак, з метою дотримання вимог ч.3  ст. 286 КАС України, скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне закрити справу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ч.1  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч.2 вказаної статті, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права..
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована  Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до  ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Відповідно до  статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 241-243, 245, 286, 308, 311, 315-317, 321, 325 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2023 року у справі №470/566/23 – скасувати.
Ухвалити у даній справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити.
Скасувати постанову серії БАД №002882 від 06.09.2023 складену поліцейським взводу номер 2, роти номер 2, батальйону номер 4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області сержантом поліції Шуровою Наталею Олександрівною про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій   А.В. Крусян