ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 р. 	Справа № 520/20189/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022  по справі № 520/20189/23
за позовом    ОСОБА_1  
до   Державної судової адміністрації України ,   Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області  
третя особа:    Державна казначейська служба України 
про визнання протиправними дій суб"єкта владних повноважень, спонукання до оплати праці публічного службовця у належному розмірі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому просила:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 14 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.; 
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Харківській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Фрунзенського районного суду м Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 14 липня 2023 року, обчисленої виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: 2.270,00 гривень за 2021 рік, 2.481,00 гривень за 2022 рік, 2.684,00 гривень за 2023 рік з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Фрунзенського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 14 липня 2023 року, обчисленої виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: 2.270,00 гривень за 2021 рік, 2.481,00 гривень за 2022 рік, 2.684,00 гривень за 2023 рік, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів; 
- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 14 липня 2023 року в розмірі 535.943,49 грн (п`ятсот тридцять п`ять тисяч дев`ятсот сорок три гривні сорок дев`ять копійок), з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів".
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 з урахуванням ухвали з питань внесення виправлень до судового рішення від 12.09.2023 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з приводу нарахування та виплати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - Федоровій Олені Вікторівні суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2022р.-31.12.2022р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків)".
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду за період 01.01.2023р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).
Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - Федорової Олени Вікторівни недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період 01.01.2021р.-30.06.2023р. і недонараховану та невиплачену допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2022р. у розмірі 483.482 (чотириста вісімсот три тисячі чотириста вісімсот дві)грн. 67коп. з утриманням під час виплати передбачених законом податків (зборів, внесків, платежів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів".
Позов у решті вимог - залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, зазначає наступне, що протягом 2021-2023 років суддівська винагорода позивачці нараховувалася і виплачувалася із застосуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-ІХ запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2021 року складає 2102 гривні, тобто залишилась на рівні 2020 року. Крім того, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2022 року складає 2102 гривні, тобто залишилась на рівні 2020 року. Також, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.12.2022 № 2710-ІХ запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2023 року складає 2102 гривні, тобто залишилась на рівні 2020 року. Таким чином, з прийняттям Закону № 1082-ІХ, Закону № 1928-ІХ, Закону № 2710-ІХ зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. Також, посилається на положення статті 7 Закону № 1082-ІХ, положеннями статті 7 Закону № 1928-ІХ, положення статті 7 Закону № 2710-ІХ якими визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2102 гривні, з 1 січня 2022 року у розмірі 2102 гривні, з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні є чинними, неконституційними не визнавалися та не скасовувалися, а тому підлягає виконанню. Територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”, статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік”, статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік”. Враховуючи викладене, вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 у даній справі є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального права та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від позивачки не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем та відповідачем - Державною судовою адміністрацією України рішення суду першої інстанції не оскаржується, а ТУ ДСА в Харківській області оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволення позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що структура суддівської винагороди заявника складається із: посадового окладу - 30 прожиткових мінімумів для працездатної особи, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року * коефіцієнт - "1,25" для міста Харкова; доплати за вислугу років у розмірі - 30% посадового окладу; доплати за перебування на адміністративній посаді - заступника голови суду у розмірі 5% (з 08.02.2023р.).
Тому із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." підсумковий розмір суддівської винагороди заявника за календарний місяць (до 08.02.2023р.) дорівнює - 102.472,50грн. (78.825,00грн. - оклад за посадою + 23.647,50грн. - доплата за вислугу років у розмірі 30%) без утримання податків (зборів).
Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн." підсумковий розмір суддівської винагороди заявника за календарний місяць дорівнює - 110.662,50грн. (85.125,00грн. - оклад за посадою + 25.537,50грн. - доплата за вислугу років у розмірі) без утримання податків і зборів.
Відтак, різниця між розміром належно обчисленої суддівської винагороди заявника за період 01.01.2021р.-31.12.2021р. та розміром реально обчисленої суб`єктом владних повноважень - ТУ ДСА суддівської винагороди заявника за період 01.01.2021р.-31.12.2021р. складає - 98.280,00грн. (8.190,00грн. щомісячної недонарахованої суддівської винагороди * 12 місяців 2021р.) без утримання податків (зборів).
Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн." підсумковий розмір суддівської винагороди заявника за календарний місяць дорівнює - 120.948,75грн. (93.037,50грн. - оклад за посадою + 27.911,25грн. - доплата за вислугу років у розмірі 30%).
Відтак, різниця між розміром належно обчисленої суддівської винагороди заявника за період 01.01.2022р.-31.12.2022р. та розміром реально обчисленої суб`єктом владних повноважень - ТУ ДСА суддівської винагороди заявника за період 01.01.2022р.-31.12.2022р. складає - 221.715,00грн. (18.476,25грн. щомісячної недонарахованої суддівської винагороди * 12 місяців 2021р.) без утримання податків (зборів).
Із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." підсумковий розмір суддівської винагороди заявника за календарний місяць (січень 2023р.) дорівнює - 130.845,00грн. (100.650,00грн. - оклад за посадою + 30.195,00грн. - доплата за вислугу років у розмірі 30%).
Відтак, різниця між розміром належно обчисленої суддівської винагороди заявника за період 01.01.2023р.-31.01.2023р. та розміром реально обчисленої суб"єктом владних повноважень - ТУ ДСА суддівської винагороди заявника за період 01.01.2023р.-31.01.2023р. складає - 28.372,50грн. (28.372,50грн. щомісячної недонарахованої суддівської винагороди * 1 місяць 2023р.) без утримання податків (зборів).
З 08.02.2023р. із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." підсумковий розмір суддівської винагороди заявника за календарний місяць (лютий 2023р.) дорівнює - 135.877,50грн. (100.650,00грн. - оклад за посадою + 30.195,00грн. - доплата за вислугу років у розмірі 30% + 5.032,50грн. - доплата за перебування на адміністративній посаді - заступника голови суду у розмірі 5% ).
Відтак, різниця між розміром належно обчисленої суддівської винагороди заявника за календарний місяць 2023р. (починаючи з лютого 2023р.) та розміром реально обчисленої суб`єктом владних повноважень - ТУ ДСА суддівської винагороди заявника за календарний місяць 2023р. (починаючи з лютого 2023р.) складає - 29.463,75грн. щомісячної недонарахованої суддівської винагороди * 1 місяць 2023р.) (135.877,50грн. - 106.413,75грн. без утримання податків (зборів).
У лютому 2023р. розмір середньоденної суддівської винагороди заявника, обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." склав - 6.542,25грн. (130.845,00грн. / 20 робочих днів).
У лютому 2023р. розмір середньоденної суддівської винагороди заявника, обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн." склав - 5.123,63грн. (102.472,50грн. / 20 робочих днів).
Отже, за період 01.02.2023р.-07.02.2023р. заявнику було нараховано - 40.989,04грн. суддівської винагороди (обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн."), а підлягало нарахуванню - 52.338,00грн. (обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн.").
Відтак, розмір недонарахованої суддівської винагороди заявника за період роботи 01.02.2023р.-07.02.2023р. склав - 11.348,96грн. без утримання податків (зборів).
Отже, за період 08.02.2023р.-28.02.2023р. заявнику було нараховано - 61.483,56грн. суддівської винагороди (обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн."), а підлягало нарахуванню - 78.507,00грн. (обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн.").
Відтак, розмір недонарахованої суддівської винагороди заявника за період роботи 08.02.2023р.-28.02.2023р. склав - 17.023,44грн. без утримання податків (зборів).
Тому загалом за період 01.02.2023р.-28.02.2023р. розмір боргу суб`єкта владних повноважень - ТУ ДСА перед заявником з суддівської винагороди склав - 28.372,40грн.
За період роботи 01.03.2023р.-30.06.2023р. розмір недонарахованої суддівської винагороди заявника (обчисленої із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн.") склав - 117.855,00грн. (29.463,75грн. * 4 місяці 2023р.).
З`ясування судом обставин обчислення розміру недоплати суддівської винагороди заявника за період 01.07.2023р.-14.07.2023р. об`єктивно унеможливлені приписами ст.24 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці" та ст.115 Кодексу законів України про працю, позаяк станом на 14.07.2023р. у суб`єкта владних повноважень - ТУ ДСА не виникло обов`язку провести остаточне обчислення та виплату суддівської винагороди заявнику як діючому професійному судді на штатній суддівській посаді Фрунзенського районного суду міста Харкова, з яким станом на 14.07.2023р. відносини з проходження публічної служби на посаді судді не припинились, а продовжували існувати.
Стосовно обставин обчислення і виплати заявникові допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу у порядку ч.1 ст.136 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII суд зазначає, що у 2021р. розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.") склав - 78.825,00грн.
Між тим, розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн.") повинен був скласти - 85.125,00грн.
Отже, сума боргу (недоплати) з допомоги на оздоровлення за 2021р. склала - 6.300,00грн. без утримання податків (зборів).
У 2022р. розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.") склав - 78.825,00грн.
Між тим, розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн.") повинен був скласти - 93.037,50грн.
Отже, сума боргу (недоплати) з допомоги на оздоровлення за 2021р. склала - 14.212,50грн. без утримання податків (зборів).
У 2023р. розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.") склав - 78.825,00грн.
Між тим, розмір допомоги на оздоровлення, який дорівнює окладу заявника за посадою судді Фрунзенського районного суду міста Харкова (обчисленого із використанням значення прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.681,00грн.") повинен був скласти - 100.650,00грн.
Отже, сума боргу (недоплати) з допомоги на оздоровлення за 2021р. склала - 21.825,00грн. без утримання податків (зборів).
З наведеного слідує, що загальна сума боргу суб`єкта владних повноважень - ТУ ДСА перед заявником за час роботи на посаді судді Фрунзенського районного суду міста Харкова у період 01.01.2021р.-30.06.2023р. з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення складає - 516.419,90грн. без утримання податків (зборів).
Водночас із цим, згідно з наданою заявником довідкою подія виплати допомоги на оздоровлення за 2023р. припала на період часу після 14.07.2023р. (календарна дата подання позову), а відтак і після 30.06.2023р. (календарна дата настання у відповідача - Територіального управління обов"язку здійснити на користь заявника платежі з оплати праці за відпрацьований та завершений перебігом останній звітний календарний місяць поточного року - червень 2023р).
Тому із вище установленої судом суми боргу з оплати праці підлягає відрахуванню сума у 21.825,00грн. без утримання податків (зборів) (як різниця між належно обчисленим посадовим окладом заявника - 100.650,00грн. та реально нарахованим посадовим окладом заявника - 78.825,00грн.).
Окрім того, із вище установленої судом суми боргу з оплати праці підлягає відрахуванню сума за дні відпустки без збереження заробітної плати (а саме: 22.02.2021р. (110.662,50грн. належного розміру суддівської винагороди за лютий 2021р. / 20 робочих днів лютого 2021р. = 5.553,16грн.), 23.02.2021р. (110.662,50грн. належного розміру суддівської винагороди за лютий 2021р. / 20 робочих днів лютого 2021р. = 5.553,16грн.), 28.03.2023р. (135.877,50грн. належного розміру суддівської винагороди за березень 2023р. / 23 робочих дня березня 2023р. = 5.907,72грн.).
Отже, загальний борг перед заявником з належно обчисленої суддівської винагороди та допомозі на оздоровлення за період 01.01.2021р.-30.06.2023р. у спірних правовідносинах складає - 483.482,67грн.
Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень суб`єктів владних повноважень (і Адміністрації, і Територіального управління) з приводу повноти оплати праці публічного службовця , заявник ініціював даний спір.
Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з приводу нарахування та виплати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.", а тому у зв`язку з цим також піддягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків), зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків), зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду за період 01.01.2023р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків) та стягнення з Державної судової адміністрації України на користь судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період 01.01.2021р.-30.06.2023р. і недонараховану та невиплачену допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2022р. у розмірі 483.482 (чотириста вісімсот три тисячі чотириста вісімсот дві)грн. 67коп. з утриманням під час виплати передбачених законом податків (зборів, внесків, платежів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів".
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Спірним питанням у даній справі є питання застосування до розрахунку суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року по 14 липня 2023 року в розмірі 2102 грн.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статті 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – «Закон») зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Статтею 4 Закону визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини першої статті 135 Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною другою статті 135 Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.
Колегіґя суддів звертає увагу, що Верховний Суд вже висловлював свою правову позицію щодо регулювання подібних правовідносин. Так, Верховний Суд сформував відповідний правовий висновок у постановах від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, а також у постановах від 22 червня 2023 року у справі №400/4904/21, від 24 липня 2023 року у справі №280/9563/21, від 2 серпня 2023 року у справі №560/5597/22 та інших, які прийняті після відкриття касаційного провадження у цій справі, котрі апеляційний суд враховує відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів») гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом України «Про судоустрій і статус суддів», положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
Необхідно також указати, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 2 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон «№1401-VIII»).
Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Верховний Суд звертає увагу на те, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 указаного Закону, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.
Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 цього Закону визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.
Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон «№966-XIV»).
Відповідно до статті 1 цього Закону прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 зазначеного Закону встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Верховний Суд зазначає, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».
Водночас цим Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 1 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі: 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить: 2102,00 грн.
До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 1 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Варто зазначити, що зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (січень 2021 року), а також в Закон №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Колегія суддів уважає за потрібне вказати, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Водночас Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Верховний Суд зауважує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.
Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Тобто у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Як встановлено судовим розглядом, у період часу 01.01.2021р.-31.12.2021р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".
Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України суб`єктами владних повноважень пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік".
Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за період 01.01.2021р.-01.12.2021р.
У період часу 01.01.2022р.-31.12.2022р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".
Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України суб`єктами владних повноважень пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ “Про Державний бюджет України на 2022 рік”.
Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за період 01.01.2022р.-31.12.2022р.
У період часу 01.01.2023р.-30.06.2023р. виникла колізія між нормами п.2 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, абз.4 ст.7 Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" та між абз.5 ст.7 Закону України 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" в частині використання під час нарахування та виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.".
Усупереч положенням ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України відповідачем пріоритет у застосуванні помилково було надано не нормам ст.135 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII, а нормам абз.5 ст.7 Закону України 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік".
Указане спричинило порушення прав заявника на отримання суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення у належному розмірі за поточний період 2023 року.
У спірних правовідносинах саме відповідач - Територіальне управління вів облік робочого часу заявника, здійснював призначення, обчислення, нарахування та виплату заявнику суддівської винагороди, тобто самостійно виконував усі функції розпорядника бюджетних коштів.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах касаційного перегляду судових рішень в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.
Отже, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена є неправомірним.
Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 135 Закону в подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, від 22 червня 2023 року у справі №400/4904/21, від 24 липня 2023 року у справі №280/9563/21, від 2 серпня 2023 року у справі №560/5597/22 та інших.
Суд першої інстанції при розгляді цього спору дослідив обставини зменшення розміру суддівської винагороди, на підставі прожиткового мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн та обґрунтовано дійшов висновку, що позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з приводу нарахування та виплати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.102,00грн.", а тому у зв`язку з цим також піддягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.270,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків), зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період 01.01.2022р.-31.12.2022р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.481,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків)", зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 суддівську винагороду за період 01.01.2023р.-30.06.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2.684,00грн." з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків) та стягнення з Державної судової адміністрації України на користь судді Фрунзенського районного суду міста Харкова - ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період 01.01.2021р.-30.06.2023р. і недонараховану та невиплачену допомогу на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.12.2022р. у розмірі 483.482 (чотириста вісімсот три тисячі чотириста вісімсот дві)грн. 67коп. з утриманням під час виплати передбачених законом податків (зборів, внесків, платежів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів".
Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України Про Державний бюджет запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, який станом на 01.01.2021 становить 2102 грн. і відповідно Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", є необґрунтованими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам суду, у т.ч. вказаним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі №520/20189/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк