ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року	Львів	Справа № 308/17069/23 пров. № А/857/25757/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І. 

секретар судового засідання                     Слободян І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2023 року (головуючий суддя Деметрадзе Т.Р., м.Ужгород) у справі №308/17069/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
В С Т А Н О В И В:
03.10.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №7789467 від 22.09.2023 року.
Позов обґрунтовує тим, що постановою інспектора Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції від 22.09.2023 року серії ЕАТ №7789467, його довірительку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. В даній постанові зазначено, що 22.09.2023 року о 14 год. 03 хв., у с. Сусково водій ОСОБА_2 керувала транспортним засобом «Volkswagen Golf Sportsvan», номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю 73 км./год., при цьому перевищила встановлене обмеження максимальної швидкості руху, передбаченого п. 12.4 ПДР України (50 км./год.) на 23 км./год., тим самим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Вважає постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки інспектором не прийнято до уваги твердження водія та пасажира про відсутність порушення ПДР, оскільки швидкість виміряна за межами населеного пункту, інспектором повністю проігноровані права позивача на правову допомогу, та вимоги ст. 40 ЗУ «Про національну поліцію», оскільки прилад TruCAM не працював у автоматичному режимі. Також, вказує, що інспектором було винесено постанову на дівоче прізвище позивача, натомість таке було змінено після укладення шлюбу у 2010 році.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги  аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, просить врахувати, що у оспорюваній постанові зазначено дівоче прізвище позивача ( ОСОБА_3 ), що є окремою підставою для скасування, оскільки винесення оскаржуваної постанови відносини не існуючої особи є не допустимим. Звертає увагу, що не перевищувала швидкість у населеному пункті, а поліцейський рухався їй на зустріч і в його руках прилад трясся, що могло дати не коректну оцінку дійсній швидкості руху автомобіля позивача. Також,  зазначає, що позивачу, всупереч ст.268 КУпАП, не було забезпечено право на захист. Разом з тим, апелянт просить повторно дослідити докази надані відповідачем, а саме відеозапис (електронний доказ) на відсутність його підписання ЕЦП.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку   ст.126   Кодексу адміністративного судочинства України,   не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми   ст.313 цього Кодексу. Згідно   ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України   фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Постановою серії ЕАТ №7789467 від 22.09.2023 року на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1   ст. 122 КУпАП.
Із вказаної постанови вбачається, що 22.09.2023 року о 14 год. 03 хв, у с. Сусково, водій ОСОБА_2 керувала транспортним засобом «Volkswagen Golf Sportsvan», номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю 73 км./год., при цьому перевищила встановлене обмеження максимальної швидкості руху, передбаченого п. 12.4 ПДР України (50 км./год.) на 23 км./год., тим самим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Вважаючи постанову протиправною, позивач звернулась в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.      
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з приписами ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 62 Конституції України   передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до   статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII   (Закон №3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього   Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до   Закону України «Про дорожній рух», встановлюють   Правила дорожнього руху, затверджені   постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Згідно   пункту 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 12.4. ПДР України встановлено, що у населених пунктах транспортні засоби можуть рухатись зі швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, адміністративна відповідальність настає, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.
Відповідно до вимог   статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно із   статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Статтею 10 КУпАП   передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Відповідно до пункту 11 частини 1   статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII   (Закон №580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням   Правил дорожнього руху   його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із   статтею 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото   і кінозйомки, відеозапису, засобів фото   і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону № 580-VIII   встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання   правил дорожнього руху.
Відповідно до пункту 5 частини 1   статті 213 КУпАП   справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Згідно частин 1, 2   статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення   правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту та до їх компетенції відповідно до підвідомчості відноситься частина 4   статті 126 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до   статті 247 КУпАП   обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до   статті 251 КУпАП   доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному   законом   порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись   законом   і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до   статті 280 КУпАП   орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Системний аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №524/5741/16-а).
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
З диску, що доданий відповідачем до матеріалів справи вбачається, що обставини, викладені у постанові, дійсно відбувались 22.09.2023 року. Крім того, відеозапис містить підтвердження факту того, що лазерний прилад для вимірювання швидкості на момент фіксування правопорушення знаходився в руках у працівника патрульної поліції. 
Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/27549 від 21.04.2023 року, яке чинне до 21.04.2024 року, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTI 20/20 №ТС000704, на який було зафіксовано правопорушення, є придатним до застосування, максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах +- 2 км/год. в діапозоні від 2 км/год. до 200 км/год.; +- 1% в діапозоні від 201 км/год. до 320 км/год.
Згідно доданої роздруківки з показників лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 № ТС000704, 22.09.2023 року було зафіксовано швидкість 73 км/год. автомобілем «Volkswagen Golf Sportsvan», номерний знак НОМЕР_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що швидкість була вимірювана за межами населеного пункту, оскільки згідно з координати GPS місцезнаходження лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000704 є 48°32'09.54"N 22°54'54.87"Е, а такі вказують про його місцезнаходження у населеному пункті с. Сусково, Закарпатська область, на автомобільній дорозі М06, Закарпатская область. 
Крім того, посилання апелянта на те, що дії інспектора були незаконними, оскільки вимірювання швидкості руху було здійснено приладом із функцією фото-та відео фіксації TruCam, який знаходився в руках працівника поліції і переміщався у просторі, а не був встановлений стаціонарно, що суперечить ст. 19 Конституції України та ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про Національну поліцію», спростовуються інформацією ДП «Укрметртестстандарт», відповідно до якої лазерний вимірювач ТruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму, вимірювач ТruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі. Отже, за технічними характеристиками, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTI 20/20, спроможний здійснювати вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному режимі, а тому його дані можливо розцінювати як беззаперечний доказ по справі.
Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковими твердження апелянта про те, що додані до матеріалів справи фото та відеофайли з приладу TruCAM LTI 20/20 № ТС000704, на якому було зафіксовано правопорушення, є недопустимими доказами, оскільки як вбачається з файлів на вказаному диску, відеоматеріали підписані електронним цифровим підписом.
Окрім того, апелянт вважає, що оспорювану постанову слід скасувати, оскільки у ній зазначено дівоче прізвище позивача ( ОСОБА_3 ), що є окремою підставою для скасування. Проте, оглянувши копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , колегія суддів звертає увагу, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_4 . Одночасно, згідно матеріалів справи та наданого відеозапису з нагрудної камери поліцейського з місця події вбачається, що інспектору було пред`явлено посвідчення водія, видане на дівоче прізвище позивача, а тому і постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності була винесена саме на таке прізвище.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення є обґрунтована, прийнята у відповідності до положень чинного законодавства, а тому колегія суддів дійшла висновку, що всі викладені доводи позивача не спростовують вчинення ним адміністративного правопорушення, що оспорюється, а зводяться до намагання уникнути адміністративної відповідальності. Суд не встановив порушень при складанні матеріалів в адміністративній справі, її розгляді та винесенні уповноваженим поліцейським постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які б могли призвести до скасування оскаржуваної постанови. Судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.
Згідно із   статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Згідно з   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
        Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
        1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
    2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись   ст.ст.243,ст.   268,   272,286,310,   313,   315,   316,   321,   322,325   КАС   України, суд, 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2023 року у справі №308/17069/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року.