ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2432/24 Справа № 208/4263/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Главчева Лариса Володимирівна про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ: 

       У травні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Главчева Л.В. про визнання заповіту недійсним. 
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 05 липня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок її смерті нею було зроблено розпорядження, відповідно до якого всі належні їй права та обов?язки, а також все майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповідалися ОСОБА_2 . В ньому зазначено, що він складений та підписаний заповідачкою за адресою: АДРЕСА_1 , та посвідчений державним нотаріусом Першої Кам?янської державної нотаріальної контори Главчевою Л.В., у зв?язку з похилим віком ОСОБА_3 за місцем її реєстрації.
       31 березня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого усе належне їй майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право заповідала їй, а в разі, якщо вона помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття ОСОБА_4 . Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Кам?янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В..
        ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років ОСОБА_3 померла. 
       Зі слів ОСОБА_5 , який є родичем померлої - її дядьком, та його доньок, їй стало відомо, що невдовзі після того, як ОСОБА_3 в кінці червня 2022 року виписалася з 9-ї міської лікарні додому, він разом зі своїми доньками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провідували її за місцем мешкання та несподівано для себе побачили в квартирі жінку похилого віку, яка представилася як ОСОБА_8 , та повідомила, що вона приїхала провідати ОСОБА_9 та тут і залишилася. На його запитання до племінниці, що це за жінка та де вона її знайшла, ОСОБА_10 йому відповіла, що ОСОБА_8 сама її знайшла і що вона є її дальньою знайомою. 16 липня 2022 року зранку ОСОБА_3 зателефонувала до ОСОБА_5 та попрохала терміново до неї приїхати, при цьому зазначила, щоб він узяв з собою паспорт, оскільки необхідно буде викликати нотаріуса, щоб виправити те, що вона була вимушена зробити. Близько 13:00 год. він разом з своїми доньками та лікарем Кам?янської міської лікарні швидкої медичної допомоги ОСОБА_11 , та жінкою на ім?я ОСОБА_12 , приїхали до ОСОБА_3 додому і були вражені зовнішнім виглядом ОСОБА_13 , який свідчив про те, що вона була вкрай виснажена та дуже схудла. Племінниця одразу протягнула йому папку з документами і сказала, що необхідно викликати нотаріуса для того, щоб скасувати заповіт, на що він їй наголосив, що всі питання тільки після того, як її огляне лікар, оскільки зовнішній вигляд племінниці свідчив про те, що вона потребує медичної допомоги. Після чого ОСОБА_3 одразу оглянув лікар ОСОБА_11 , поміряв їй тиск, який був дуже низький 80/60, сказав, що вона дуже виснажена, що їй необхідно терміново надати ліки (виписав рецепт), а потім посилене харчування, але поступово: дрібно 7 разів на день відгодовувати дитячою сумішшю, оскільки в організмі нехватка білка, і вона набере вагу та відновиться, при цьому він встановив діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія.
       Поки лікар виписував рецепт, ОСОБА_3 знову стала казати, що необхідно терміново викликати нотаріуса для того, щоб скасувати заповіт. Як зазначив ОСОБА_5 , він навіть не зрозумів, про який заповіт йдеться і спитав, що вона має на увазі та що відбулося, на що ОСОБА_3 йому повідомила, що їй довелося скласти заповіт, який вона складати не бажала, але вимушена була це зробити, так як ОСОБА_8 морила її голодом, не давала їжі, погрожувала тим, що якщо вона не хоче померти від голоду, то повинна скласти заповіт на її знайомого ОСОБА_2 , що вона і зробила, а зараз цей заповіт треба скасувати, так як вона раніше вже склала заповіт на її подругу ОСОБА_14 . ОСОБА_5 відповів ОСОБА_3 , що зараз він проводить лікаря та вони до цього питання повернуться. ОСОБА_5 зі своєю донькою ОСОБА_15 поїхали в аптеку та магазин. Після того, як він повернувся вони викликали швидку, та на момент її приїзду ОСОБА_3 померла.
        ОСОБА_5 , з урахуванням того, що ОСОБА_3  встигла йому повідомити, дійшов висновку про те, що його племінницю примусом, з застосуванням фізичного насильства, яке полягало в позбавленні їжі та було небезпечним для її життя та здоров?я, змусили скласти заповіт на користь незнайомої для неї людини, не зважаючи на те, що до цього вона вже вирішила питання щодо свого майна на випадок її смерті. В переданій раніше ОСОБА_3  папці він з доньками дійсно знайшли заповіт від 05 липня 2022 року, складений на ім?я ОСОБА_2 , який є сторонньою для  ОСОБА_3  людиною, і який вона хотіла скасувати, але не встигла у зв?язку зі своєю смертю, при цьому вже пізніше в квартирі вони також знайшли папку з документами, в якій був ще один заповіт від 31 березня 2022 року, складений ім?я позивачки. ОСОБА_5 звернувся до поліції з заявою про те, що упродовж червня-липня 2022 року група осіб змусила ОСОБА_3 вчинити дії майнового характеру, вчинивши фізичне насилля над останньою, а саме: скласти заповіт від 05 липня 2022 року і на підставі цієї заяви 14 вересня 2022 року були внесені відомості до ЄРДР та відкрите кримінальне провадження за ч.2 ст. 190 КК України, в якому вона має статус потерпілої.        
       Вказувала про те, що ОСОБА_3 знає давно, приблизно протягом 43 років, оскільки є троюрідною сестрою її чоловіка. Останні три роки за власним бажанням здійснювала догляд за ОСОБА_3 , оскільки остання хворіла. Так, у квітні 2022 року їй була зроблена операція у зв?язку з онкологією, від якої вона лікувалася у м. Дніпро. Поки ОСОБА_3 перебувала на лікуванні, вона постійно за нею доглядала, годувала та купувала ліки. В кінці квітня ОСОБА_3 виписали з лікарні у зв?язку з суттєвим покращенням здоров`я, вона вже могла сама себе обслуговувати. А з 10 по 29 червня 2022 року ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в м. Кам?янське в 9-й міській лікарні. Після її виписки, наготувала ОСОБА_3 їжі, допомогла прийняти ванну, прибратися та попрала речі. Після чого ОСОБА_3 сказала їй, що в неї все необхідне є і вона може три дні до неї не приходити. Коли 03 липня 2022 року вона прийшла до ОСОБА_16 , двері відкрила невідома жінка, яка її впустила до квартири, та яка представилася ОСОБА_8 , як пізніше було з`ясовано, що ця жінка є ОСОБА_17 . ОСОБА_8 забрала в неї принесену для ОСОБА_3 їжу, та наголосила на тому, щоб вона приносила їжу в більшій кількості, оскільки вона тепер також буде жити у ОСОБА_16 та вона також буде їсти. Коли ОСОБА_8 пішла на кухню, то вона стала питати у ОСОБА_3 , хто це така, на що остання жестами показала, щоб вона мовчала та йшла, при цьому з тривогою поглядала на вхід до кімнати, перевіряючи, чи не спостерігає ОСОБА_8 , та чи не чує вона розмову з позивачкою. За словами позивачки, з поведінки ОСОБА_3 було видно, що вона побоюється ОСОБА_8 , відноситься до неї з насторогою та не хоче, щоб та чула розмову. Після цього позивачка ходила до ОСОБА_3 кожного дня й приносила їжу вже на двох, цю їжу ОСОБА_8 в неї забирала, при ній ОСОБА_9 не годувала та взагалі увесь час, коли вона приходила до ОСОБА_3 , контролювала її та ОСОБА_9 , не давала їм можливості залишитися вдвох та намагалася видворити її з квартири якомога швидше. 05 липня 2022 року зранку, після того, як вона принесла їжу, ОСОБА_8 їй сказала, що їм їжі хватить на декілька днів, і щоб вона два дні не приходила. В ці два дні вона телефонувала ОСОБА_3 , але вона слухавку не брала, а потім вже ввечері вона передзвонила та сказала, що хоче їсти. Вона приносила їжу до 13 липня 2022 року, а також за дорученням ОСОБА_8 ходила за покупками та в аптеку. В ці дні ОСОБА_8 її до квартири взагалі не пускала та казала, що ОСОБА_10 спить та її не варто турбувати. 13 липня 2022 року, коли позивачка в черговий раз принесла їжу, то ОСОБА_8 їй сказала, що не може розбудити ОСОБА_9 , і що вона щось постійно спить, що для ОСОБА_16 було дивним, оскільки ОСОБА_3 після хвороби спала погано. Коли вона підійшла до ОСОБА_16 , яка лежала на ліжку та почала її будити, вона повернулася до неї обличчям і в неї одне око взагалі було закрите, а інше трохи відкрите та була дуже схудлою. На запитання, чи її годують, вона показала жестами, щоб позивачка мовчала і йшла, оскільки ОСОБА_8 підслуховує.
       16 липня 2022 року їй зателефонував ОСОБА_5 та попросив прийти до ОСОБА_3 , оскільки їй погано, та попрохав принести для неї супу та по можливості переночувати у ОСОБА_16 . В той день ОСОБА_10 і померла. Похованням ОСОБА_3 займався її дядько ОСОБА_5 і вона разом з ним оплачувала усі витрати, пов`язані з похованням, а що стосується спадкоємця ОСОБА_2 , то він на похоронах присутнім не був, як і не була на них присутня ОСОБА_17 , вони взагалі жодним чином не цікавилися долею ОСОБА_3 після того, як ОСОБА_17 залишила її одну у квартирі.
       З урахуванням наведених позивачкою обставин, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, складений 05 липня 2022 року  ОСОБА_3 , за змістом якого на випадок її смерті нею було зроблено розпорядження, відповідно до якого всі належні їй права та обов?язки, а також все майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповідалися ОСОБА_2  як вчинений особою проти її справжньої волі.
       Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі. Вказувала, що заповіт на ім`я відповідача було складено проти волі спадкодавця ОСОБА_3 , яку примусили до цього. Заповіт було складено із порушеннями. Нотаріус діяла недобросовісно. 
       Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказував, що доводи апеляційної скарги є абсурдними. Свідки зі сторони позивачки мають до нього неприязне відношення та всі їх покази ґрунтуються саме на цьому. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 31 березня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого усе належне їй майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_1 , а в разі, якщо вона помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття ОСОБА_4 . 
       Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Кам?янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В..
       05 липня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок її смерті нею було зроблено розпорядження, відповідно до якого всі належні їй права та обов?язки, а також все майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповідалися ОСОБА_2 .
       В даному заповіті зазначено, що він складений та підписаний заповідачкою за адресою: АДРЕСА_1 , та посвідчений державним нотаріусом Першої Кам?янської державної нотаріальної контори Главчевою Л.В., у зв?язку з похилим віком ОСОБА_3 за місцем її реєстрації.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Причиною смерті ОСОБА_3 встановлено серцеву недостатність, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть №660 від 18 липня 2022 року. 
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 не довела ані факту застосування насильства до ОСОБА_3 , ані складання заповіту проти волі останньої, ані наявності причинного зв`язку між уявним тиском (насильством) і підписанням заповіту, тобто, позивачка не довела наявність підстав, передбачених статтями 203, 215, 231 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом насильства.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.         До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
       Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності         Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
       Згідно частини 1-3 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
       До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).
       У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
       Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
       В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
       Згідно ч.3 статті 215 ЦК України, оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
       Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
       Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
       Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
       Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
       Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
       З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого усе належне їй майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_1 , а в разі, якщо вона помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття ОСОБА_4 . 
       Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
       05 липня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок її смерті нею було зроблено розпорядження, відповідно до якого всі належні їй права та обов?язки, а також все майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповідалися ОСОБА_2 .
       Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
       Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
       Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що оспорюванй нею заповіт було вчинено ОСОБА_3 під впливом насильства, проти її справжньої волі. 
       У відповідності до ч.ч.3,4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
       Заповіт, як односторонній правочин, відповідає загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
       Виходячи з аналізу наведених вище норм закону, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
       Дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
       Частиною 1 ст.231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
       При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях..
        Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).
       Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
       Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18), від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 (провадження № 61-22758св19) та від 22 вересня 2021 року у справі № 760/8650/19 (провадження № 61-2962св21), що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема частини першої статті 231 ЦК України.
       Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
       Згідно роз`яснень, викладених у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.
       Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
       У разі вчиненням правочину під впливом насильства, формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора – фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
       В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).
       Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині.
       Тобто, передбачено насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину.
       Положеннями статей 77, 80, 81 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту застосування до померлої ОСОБА_3 фізичного або психологічного тиску з боку відповідача чи інших осіб при складанні заповіту.
       Доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами.
       Оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачка належних та допустимих доказів не надала.
       Суд правомірно врахував пояснення державного нотаріуса Главчевої Л.В. про те, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_3 від 05 липня 2022 року були повністю дотримані положення законодавства. 
       Рішення ухвалене з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України): справедливості, добросовісності та розумності, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.        
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 13 березня 2024 року.

       Головуючий:                         А.П. Барильська

       Судді:                         Е.Л. Демченко

                                                                        М.О. Макаров