ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1580/24 Справа № 209/55/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року                                                                м. Дніпро
       
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -
ВСТАНОВИВ:

       У січні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця. 
       В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що  ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 22 червня 2010 року, згідно з якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_2 при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складає між нею та Банком Договір про надання банківських. ОСОБА_2 була ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети - заяви, що підтверджується її підписом у анкеті-заяві. Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому було збільшено до 19000 грн. ОСОБА_2 допустила порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим утворилася заборгованість. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 січня 2021 року та станом на дату смерті заборгованість склала 7 350,04 грн., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 та 10 вересня 2021 року ними було направлено лист-претензію, згідно яких АТ КБ "ПриватБанк" пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано, борг не повернуто, тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н 22 червня 2010 року у розмірі 7350, 04 грн, а також судовий збір.
       Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпрдзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що Банк дізнався про смерть ОСОБА_2 13 січня 2021 року від її спадкоємця ОСОБА_1 , яка надала Банку копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть за №00029196231 від 13 січня 2021 року. Вказували, що 05 лютого 2021 року ними було направлено лист-претензію до Другої Кам`янської державної нотаріальної контори. Зазначали, що з матеріалів справи вбачається, що встановлений ч.2,3 ст.1281 ЦК України строк пропущено не було.
       Відповідачка своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалась.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення  суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних  вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення  - змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.        
       Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що  ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 22 червня 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок.
       Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито позичальниці ОСОБА_2 картковий рахунок із кредитним лімітом, який у подальшому змінювався, що підтверджується довідкою.
       Згідно наданої позивачем довідки, позичальнику ОСОБА_2 було видано платіжну картку, яка останній раз перевипускалася 05 лютого 2018 року зі строком дії до 01/22 року.
       Відповідно п.п. 2.1.1.2.3 Договору ОСОБА_2 при укладанні Договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою Банку.
       Позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
       Згідно виписки по особовому рахунку, позичальник ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник, ОСОБА_2 померла.
       Відповідно до розрахунку заборгованості станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 22 червня 2010 року становить 7 350,04 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту.
       Позивачем 10 вересня 2021 до спадкоємця позичальника ОСОБА_2 – ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.
       Зі спадкової справи № 631/2019, вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , із заявою про прийняття спадщини 30 жовтня 2019 року до нотаріуса звернулася донька спадкодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , із заявою про відмову від спадщини на користь доньки померлої звернулася мати спадкодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . 
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 квітня 2020 року, реєстр.№2-362 ОСОБА_1 , успадкувала після смерті ОСОБА_2 наступне майно: автомобіль марки GEELY, модель EMGRAND 7, ЛЕГКОВИЙ-КОМБІ-В, 2014 року випуску, колір - світло-сірий, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований Центром ДАІ 1212 УМВС України в Дніпропетровській області, 29 березня 2014 року, (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_3 , видане Центром ДАІ 1212 УМВС України в Дніпропетровській області, 29 березня 2014 року).
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 квітня 2020 року, реєстр.№2-361 ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_2 наступне майно: 1/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 71,9 м2, житловою площею 40,8 кв.м, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська, 08 червня 1999 року, зареєстрованого Дніпродзержинським БТІ, номер запису: 22158, в книзі: 152, що підтверджується реєстраційним написом Дніпродзержинського БТІ.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач пред`явив вимоги до спадкоємця боржника не своєчасно, з порушенням встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України строку, про що свідчить його письмова вимога направлена спадкоємцю, у зв`язку із цим позов не підлягає задоволенню.
       Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, втім не погоджується з правовим обґрунтуванням підстав відмови, у зв`язку з наступним. 
       При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину;при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
       Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (№61-25487св18).
       Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.ч.1,3,4 ст.1268 ЦК України).
       Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.
       Тобто в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
       Аналіз норм статей 1216,1218,1219,1231,1268,1269,1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.
       Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі відповідних норм Закону до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про стягнення заборгованості, в даному випадку за кредитним договором.
       Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України, відповідно до положень якої спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.
       Такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі №336/5443/16, провадження №61-34319св18, Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року у справі №562/2411/16-ц, провадження №61-34931св18, Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №279/7765/15-ц, провадження №61-28853св18, підстав відступити від яких не встановлено.
       Так, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що про смерть позичальниці ОСОБА_2 їм стало відомо 13 січня 2021 року від її спадкоємця відповідача ОСОБА_1 , яка надала Банку копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть за №00029196231, та 15 лютого 2022 року ними було направлено претензію до Другої Кам`янської ДНК, що не спростовано відповідачкою. 
       З врахуванням зазначеного, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що Банк пред`явив вимоги до спадкоємця боржника не своєчасно, з порушенням встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України строку, колегія суддів вважає помилковим. 
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Звертаючись до суду з позовом, позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав анкету-заяву, яка, на думку позивача, становить кредитний договір між ними та позичальницею ОСОБА_2 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та розрахунок заборгованості (а.с.28,27,4-8,9-12,13-14,15).
       Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником (у даному випадку спадкоємцем боржника) обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (у разі доведеності факту отримання грошових коштів тобто видачі кредитної картки на підставі анкети заяви з встановленим кредитним лімітом). 
       Колегія суддів наголошує на тому, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів існування кредитних правовідносин між Банком та померлою ОСОБА_2 , оскільки на підтвердження цього Банком було надано суду анкету-заяву від 22 червня 2010 року, у якій зазначено лише анкетні дані ОСОБА_4 , її контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. 
       У вказаній анкеті-заяві відсутні дані про те, який кредитний ліміт встановлено, тип картки, строк її дії, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо (а.с.28).
       Вказуючи, що заборгованість виникла на підставі вказаної анкети-заяви, позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 07 липня 2011 року по 23 листопада 2021 року (а.с.4-8,9-12,13-14,15 ). 
       Виписка з рахунку боржника хоча і є первинним бухгалтерським документом та з врахуванням обставин даної справи, не доводить заявлених Банком позовних вимог, оскільки виходячи з принципу змагальності позивач має довести не лише факт кредитних відносин, а й розмір кредитної заборгованості, проте з цього документу неможливо встановити розмір отриманих у кредит коштів, а також тіло кредиту, що узгоджується з висновками Великої Палата Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 травня 2021 року у справі №206/1881/20, провадження№61-631св21.
       Крім того, долучена до позову виписка по рахунку за період з 13 липня 2009 року по 29 листопада 2021 року, втім починається вона 07 липня 2011 року, що також не доводить факту надання на підставі анкети-заяви від 22 червня 2010 року кредитної картки з встановленим кредитним лімітом (а.с.16-26).
       Посилання апеляційної скарги на те, що, підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_2 ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявила згоду на укладення кредитного договору, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки надані документи не містять підпису ОСОБА_2 , тому відсутні підстави вважати, що остання була ознайомлена із ними.
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.
       Жодних доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 заявленого позивачем кредитного ліміту до суду першої інстанцій АТ КБ «ПриватБанк» не надано, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України.
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення. 
       Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 31 січня 2024 року.

       Головуючий:                         А.П. Барильська

       Судді:                         Е.Л. Демченко

                       М.О. Макаров