КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 359/9629/22                                                                          Головуючий у суді І інстанції: Журавський В.В.
провадження №22-ц/824/5813/2024                                                          Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 лютого 2024 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Целікова Владілена Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення заборгованості з виплати середньої заробітної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що працював в ДП «МА «Бориспіль» на посаді старшого агента з постачання (керівник групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій. 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони та приймає участь у виконанні завдань добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади №1. Позивач звертався до ДП «МА «Бориспіль» з заявою про увільнення його від роботи з збереженням місця роботи та середнього заробітку на період проходження служби за контрактом. ДП «МА «Бориспіль» ухиляється від сплати середнього заробітку, чим порушує право позивача на оплату праці. З цих підстав ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «МА «Бориспіль» заборгованість з виплати середньої заробітної плати за період з 01 лютого 2022 року по 30 листопада 2022 року у розмірі 202962 гривень 65 копійок.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Целіков Владілен Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності передбачений ст. 13 ЦПК України безпідставно вийшовши за межі позовних вимог та самостійно обрав предмет позову, оскільки у своїй позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену в повному об`ємі заробітну плату за період з 01 лютого 2022 року по 30 листопада 2022 року у сумі 202 962 грн 65 коп.. Натомість суд вирішив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення заборгованості з виплати середньої заробітної плати відмовити.
Вважає, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення по справі не дослідив належним чином докази та базував рішення лише на припущеннямх, що є грубим порушенням ст.ст 12, 81 ЦПК України, в частині що доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Вказував, що матеріали справи не містять первинних документів щодо нарахування та виплати заробітної плати позивача та як наслідок суд першої інстанції не досліджували факт нарахування та виплати заробітної плати позивачу, як і не досліджував суд наявність заборгованості з виплати заробітної плати позивача.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався також на те, що судом першої інстанції не досліджено виконання позивачам громадських та державних робіт, на думку позивача, помилково не застосовано ст. 119 КЗпП України при нарахуванні середнього заробітку при встановленні суми нарахованої заробітної плати та заборгованості по заробітній платі.
04 січня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» - Сінькевича Владислава Анатолійовича, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку з встановленням простою в ДП «МА «Бориспіль», починаючи з 24 лютого 2022 року, починаючи з цієї дати у позивача був відсутній робочий час. З цієї підстави, гарантії, передбачені ч.1 ст.119 КЗпП України, не поширюються на ОСОБА_1 ..
Також обгрунтовував свої висновки тим, що закриття Повітряного простору України також унеможливлювало виконання позивачем своїх посадових обов`язків агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ДП «МА «Бориспіль» правомірно здійснював нарахування та виплату позивачу оплату простою у розрахунку 2/3 тарифної ставки, встановленого розряду (окладу), що узгоджується з вимогами ч.1 ст.113 КЗпП України, та підтверджується довідкою, виданою головним бухгалтером ДП МА «Бориспіль» від 15 березня 2023 року.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Відповідно до ч.1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про основи національного спротиву» складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву.
Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про основи національного спротиву» фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюються за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Таким чином, із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.
Встановлено, що з 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 працює в ДП «МА «Бориспіль» на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій, що підтверджується записом в трудовій книжці, виданій на ім`я позивача (а.с.12-20).
Відповідно до наказу ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 24.02.2022 року № 01-07.10-1 у зв`язку з закриттям Повітряного простору України, веденням військового стану на всій території України та оголошенням загальної мобілізації, з 24 лютого 2022 року в ДП «МА «Бориспіль» та всіх його структурних підрозділах встановлений простій до моменту усунення причин, які слугували підставою для оголошення простою (а.с. 25).
Відповідно до п. 3 вищевказаного наказу на час простою зберегти за працівниками підприємства робочі місця та запровадити оплату праці з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) відповідно до чинного законодавства.
В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 06.09.2022 року адресована на ім`я керівника Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» Дубревського О.Ю., зі змісту якої вбачається, що у зв`язку зі вступом на службу на постійній основі за контрактом до добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади № 1 та у відповідності до ст. 119 КЗпП України ОСОБА_1 просив керівника увільнити його з 22.08.2022 року зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження служби за контрактом (а.с. 39).
22 серпня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони та набув статус добровольця добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади №1 (а.с. 40-41).
Відповідно до довідки Добровільчого формування Бориспільської міської територіальної громади № 1 виданої на ім`я ОСОБА_1 про те, що він з 22 серпня 2022 року по даний час перебував на військовій службі в Добровольчому формуванні Бориспільської міської територіальної громади № 1 в/ч НОМЕР_1 Сил Територіальної Оборони на підставі укладеного контракту добровольця територіальної оборони при Збройних силах України (а.с. 44).
Доброволець постійно залучений до виконання громадських та державних обов`язків, що здійснюються у робочий час та приймає безпосередню участь у виконанні завдань територіальної оборони щоденно в складі сил ДФ БМТГ № 1 при в/ч НОМЕР_1 у відповідності до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про основи національного спротиву» (а.с. 44).
13.12.2022 року вказану довідку представник ОСОБА_1 направив на електронну адресу відповідача (а.с. 42-43).
Відповідно до наданого позивачем до позовної заяви розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 задля подальшого розрахунку нарахування середнього заробітку, як члену ДФТГ (нарахування проводяться починаючі з 30 травня 2022 року) загальна сума заробітної плати за 41 робочий день складає 78 058,30 грн (а.с. 45).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заробітної плати що підлягає донарахуванню ОСОБА_1 за період лютий-листопад 2022 року з розрахунку фактичного нарахованої заробітної плати та розрахунково нарахованої заробітної плати виходячи з середньоденного заробітку працівника складає 202 962,65 грн (а.с. 48).
Встановлено також, що в матеріалах справи міститься довідка від 15.03.2023 року № 14.5-59/1-203 про виплати, здійснені Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 01 грудня 2022 року (дата звільнення). Посадовий оклад на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) з матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій, яку обіймав ОСОБА_1 становить 18 785 грн. Сума до виплати ОСОБА_1 за період з січня 2022 року по 01 грудня 2022 року становить 221 326,75 грн (а.с. 88).
Зі змісту службової розписки від 05 червня 2023 року №23-10-210 стосовно виведення з простою, встановленого на підставі наказу від 24 лютого 2022 року №01-07.10-1 старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу СІТ ОСОБА_1 в період з 24 лютого 2022 року по 01 грудня 2022 року: в період з 24 лютого 2022 року по 30 червня 2022 року з простою не виводився, в період з 01 липня 2022 року по 31 серпня 2022 року був запланований до виведення з простою, однак до роботи не приступив у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 01 липня 2022 року по 29 липня 2022 року; в період з 30 липня 2022 року по 01 грудня 2022 року перебував в простої (а.с.122).
У серпні 2022 року ОСОБА_1 планувався до виведення з простою, однак на робочому місці не з`явився та до роботи не приступив (а.с.124).
Враховуючи встановлені судом обставини, оскільки з 24 лютого 2022 року відповідачем було запроваджено на підприємстві простій, час простою оплачувався позивачу у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та самостійно обрав предмет позову, не врахувавши, що позивачем заявлено вимогу про стягнення не виплаченої в повному обсязі заробітної плати за період з лютого 2022 року по листопад 2022 року у сумі 202 962,65 грн, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки справа розглянута в межах заявлених позовних вимог із правильним застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності первинних документів, на підставі яких повинна встановлюватись повнота виплати заробітної плати, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції вірно встановив, що позивачу перераховувалась заробітна плата у нарахованому підприємстві розмірі 2/3 від тарифної ставки, факт перерахування заробітної плати позивачем не оспорювався.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив виконання позивачем громадських та державних робіт, на думку позивача, помилково не застосував ст. 119 КЗпП України при нарахуванні середнього заробітку при встановленні суми нарахованої заробітної плати та заборгованості по заробітній платі, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.
Норма ч. 1 ст. 119 КЗпП України пов`язує відповідні гарантії працівників одночасно з двома умовами: а) виконанням працівником державних або громадських обов`язків; б) здійсненням працівником вказаних обов`язків у робочий час.
Робочим часом вважається встановлений законом або на його підставі угодою сторін час, протягом якого працівники згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку повинні виконувати за трудовим договором свої трудові обов`язки.
На підставі наказу від 24.02.2022 №01-07.10-1 починаючи з 24.02.2022 року і дотепер в ДП МА «Бориспіль» запроваджено простій з оплатою працівникам часу простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки, встановленого працівникам розряду (окладу).
Водночас, перебування працівника в простої позбавляє його обов`язку виконувати роботу, а отже виключається й сам факт наявності у працівника робочого часу в період простою.
На момент укладення контракту добровольця територіальної оборони 22 серпня 2022 року позивач продовжував перебувати у простої, і, як наслідок, виконання ним за контрактом добровольця територіальної оборони державних та/або громадських обов`язків у робочий час не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на необхідність нарахування йому середнього заробітку з 22.08.2022 року, оскільки він підписав контракт та вступив до лав територіальної оборони, виходячи з того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року скасовано збереження середнього заробітку мобілізованим працівникам.
Відповідно до інформації, що міститься у службовій записці від 05.06.2023 № 23-10-210, позивач, в період з 24.02.2022 року по 01.12.2022 року, не виводився з простою, встановленого на підставі наказу від 24.02.2022 № 01-07.10-1, а також йому не запроваджувалась дистанційна робота, так як за виконуваними ним посадовими обов`язками на підприємстві дистанційна робота не передбачена (а.с. 122).
Крім того, судом встановлено, що відповідач здійснював позивачу оплату часу простою в повному обсязі з дотриманням вимог, передбачених ч. 1 ст.113 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги про те, що у справах про трудовий спір обов`язок доведення правомірності ненарахування та не виплати заробітної плати в повному обсязі лежить саме на роботодавця, суд апеляційної інстанції сприймає критично, дійсно, обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця відповідно до п. 3 ст. 81 ЦПК України, водночас, відповідачем були надані всі докази щодо правомірності оплати всіх належних сум позивачу.
У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що трудове та майнове право позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову і вірно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 113, 119 КЗпП України та положення Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Целікова Владілена Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «05» лютого 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко                                
                                                                                                                                                                                                                                                           В.І. Олійник