Справа № 152/1165/23
Провадження № 22-ц/801/50/2024
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року	Справа № 152/1165/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області у складі судді Роздорожної А. Г. від 27 вересня 2023 року,

встановив:

       У серпні 2023 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі – АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 18174 грн 90 к. заборгованості за Договором про надання банківських послуг «Monobank» від 23 березня 2019 року.
       На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 23 березня 2019 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі до 100000 грн 00 к. Свої зобов`язання за кредитним договором він виконував неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 14 червня 2023 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
       Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданий АТ «Універсал Банк» розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, тому що банком не доведено укладання кредитного договору на умовах, вказаних у позовній заяві. АТ «Універсал Банк» не надало належних, допустимих і достовірних доказів як факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, так і щодо умов, на яких вони надавались.
       В апеляційній скарзі АТ «Універсал Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1  був ознайомлений з умовами кредитного договору та погодився з ними, про що засвідчив своїм підписом у анкеті-заяві, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості. Суд також не звернув увагу на те, що позичальник не оспорював факт укладення кредитного договору та користувався кредитними коштами.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 23 березня 2019 року ОСОБА_1  звернувся до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим у цей же день 23 березня 2019 року підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Положеннями анкети-заяви визначено, що вона разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1  в анкеті-заяві засвідчив генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку.
       Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість  ОСОБА_1  за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 23 березня 2019 року становить 18174 грн 90 к., яка складається із заборгованості за тілом кредиту.
       Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит.
       Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).
       До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з цією статтею ЦК України, ураховуючи підпункт 2.2 пункту 2 Розділу І Умов обслуговування рахунків фізичної особи, договір, що укладений між банком та ОСОБА_1 , є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів, в тому числі, але не виключно, договорів банківського рахунку та про споживчий кредит.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
       Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
       Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
       Як видно з анкети-заяви від 23 березня 2019 року для  ОСОБА_1  згенерована ключова пара з особистим ключем, яка використовувалася для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку (електронний сервіс банку для надання банківських послуг клієнту), з метою засвідчення його дій згідно з договором про надання банківських послуг.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором є помилковим.
       Розрахунок заборгованості за договором від 23 березня 2019 року № б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.
       Зокрема вказаним розрахунком підтверджується те, що ОСОБА_1 активував платіжну картку, активно користувався кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту. 
       Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
       Таким чином з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів (використання кредитного ліміту).
       Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
       Проте ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів на спростування факту укладення договору, використання кредитних коштів чи розміру заборгованості.
       Таким чином враховуючи, що АТ «Універсал Банк» надав докази укладення договору з  ОСОБА_1 та наявності заборгованості за кредитним договором з урахуванням особливостей проекту monobank, оскільки такі докази не спростовані відповідачем, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором. 
       Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн 00 к. та за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн 00 к., а всього 6710 грн 00 к.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд
постановив:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.
       Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2023 року скасувати і ухвалити нове.
       Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 задовольнити.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, код ЄДРПОУ 21133352, заборгованість за кредитним договором у розмірі 18174 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят чотири) грн 90 к., яка складається із заборгованості за тілом кредиту.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, код ЄДРПОУ 21133352, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6710 (шість тисяч сімсот десять) грн 00 к.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                О. С. Панасюк

Судді:                                                                        О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета