Справа № 127/2023/23
Провадження № 22-ц/801/128/2024
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року	Справа № 127/2023/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Гуменюка К. П. від 17 жовтня 2023 року,

встановив:

       У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти у розмірі 212698 грн 30 к., що становить 1/2 частку грошових коштів від суми 425396 грн 60 к., отриманої ОСОБА_2 за договором про купівлю-продаж електроенергії за «зеленим тарифом» приватним домогосподарством № 452-4 від 17 травня 2019 року, укладеним між TOB «ЕНЕРА Вінниця» та ОСОБА_2 .
       В обґрунтовування вимог позову зазначав, що в період з 26 вересня 1998 року по 19 березня 2020 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу ними було придбано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано придбану генеруючу установку сонячної електростанції для виробництва електроенергії, фотопанелі, інвертор та інше допоміжне обладнання. Зазначене обладнання було призначене для виробництва електричної енергії, яку вони спільно вирішили продавати з метою отримання прибутку.
       17 травня 2019 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА Вінниця» (далі – ТОВ «ЕНЕРА Вінниця») укладено договір про купівлю-продаж електроенергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 452-4.
       Вказував, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, яке набрало законної сили згідно з постановою Верховного суду від 16 листопада 2022 року, у справі за його позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя визнано за ним та ОСОБА_2 по частці земельної ділянки, площею 0,1352 га, та по частці обладнання (сонячної електростанції), встановленого на цій земельній ділянці, яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-365W в кількості 84 шт., Інвертора ACRUX-30 k-ОМ в кількості 1 шт., металевого навісу 1 шт. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 51890 грн 24 к., що становить частку грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 згідно з договором № 452-4 від 17 травня 2019 року про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом» за період з 20 березня 2020 року по серпень 2020 року включно.
       Таким чином він та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках по земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та розміщеного на ній обладнання, призначеного для виробництва електричної енергії.
       В період з 01 вересня 2020 року по 31 січня 2023 року за договором № 452-4 від 17 травня 2019 року ТОВ «ЕНЕРА Вінниця» нараховано ОСОБА_2 дохід за вироблену електроенергію в розмірі 425396 грн 60 к.
       Зазначав, що він, як співвласник генеруючої установки та іншого обладнання для виробництва електроенергії та земельної ділянки, на якій це обладнання розміщено, має право на отримання доходів від використання цього майна, однак ОСОБА_2 неправомірно утримує в себе та не виплачує добровільно належну йому частку отриманої оплати за вироблену електроенергію.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 116225 грн 80 к., що становить 1/2 грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 вересня 2020 року по 10 червня 2022 року за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним господарством № 452-4 від 17 травня 2019 року, укладеним між ТОВ «ЕНЕРА Вінниця» та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1162 грн 27 к. у відшкодування судового збору та 5464 грн 35 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що генеруюча установка та інше обладнання для виробництва електроенергії, встановлене на земельній ділянці, площею 0,1352 га, є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з розміром частки по кожного і таке право у сторін виникло на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року. 
       Використання обладнанням передбачає отримання доходу і такий дохід нараховується та отримується ОСОБА_2 , а відтак доходи, отриманні за вироблену електричну енергію, підлягають поділу в річних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як співвласників обладнання, яке її виробляє.
       Суд встановив, що ОСОБА_2 , набувши на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року право особистої приватної власності на обладнання, яке встановлене на земельній ділянці, площею 0,1352 га, 10 червня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., відчужила його на користь ОСОБА_3 за ціною 587073 грн 00 к.
       Після укладення 10 червня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу обладнання генеруючої установки, останній не в змозі переукласти договір купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим тарифом» з ТОВ «ЕНЕРА Вінниця», кошти за генерацію електричної енергії продовжують надходити на рахунок ОСОБА_2 . Оскільки з 10 червня 2022 року ОСОБА_2 не є власником майна, за використання якого надходять кошти на її рахунок, усі суми цих коштів після 10 червня 2022 року нею передаються новому власнику ОСОБА_3 . 
       Отже грошові кошти, які були отриманні ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії, на виконання досягнутих домовленостей у договорі купівлі-продажу обладнання генеруючої установки від 10 червня 2022 року, були передані ОСОБА_3 , як власнику даного обладнання.
       Суд зазначав, що підставою для відчуження ОСОБА_2 обладнання генеруючої установки за договором купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_3 слугувало те, що таке обладнання перебувало у її особистій приватній власності на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року, про що зазначено у самому договорі.
       Разом з тим правова підстава набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на обладнання генеруючої установки відпала, адже із прийняттям Верховним судом постанови від 16 листопада 2022 року скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року, на підставі якої за нею було визнано право особистої приватної власності та залишено в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, за яким за сторонами визнано право власності по частці обладнання.
       Таким чином отриманні ОСОБА_3 грошові кошти від ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії в розмірі є набутими без достатньої правової підстави, адже розмір вказаного доходу належить позивачу ОСОБА_1 , як співвласнику обладнання генеруючої установки ( частка).
       При цьому суд встановив, що обладнання, яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-365W в кількості 84 шт., Інвертора ACRUX-30 k-ОМ в кількості 1 шт., металевого навісу 1 шт., на даний час розташовано на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто демонтаж ОСОБА_3 обладнання генеруючої установки не здійснювався.
       Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 116225 грн 8 к., що становить грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 у період з 01 вересня 2020 року по 10 червня 2022 року за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним господарством № 452-4 від 17 травня 2019 року. 
При цьому суд також виснував, що правова підстава набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на обладнання генеруючої установки відпала, адже із прийняттям Верховним судом постанови від 16 листопада 2022 року скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року, на підставі якої за нею було визнано права особистої приватної власності та залишено в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, за яким за сторонами визнано право власності по частці обладнання.
Таким чином отриманні ОСОБА_3 грошові кошти від ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії в розмірі є набутими без достатньої правової підстави, адже розмір вказаного доходу належить позивачу ОСОБА_1 , як співвласнику обладнання генеруючої установки ( частка), отже на ОСОБА_3 , відповідно до положень статті 1214 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) покладається обов`язок, лише щодо відшкодування ОСОБА_1 всіх доходів отриманих від ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 свої вимоги про стягнення коштів пред`явив до ОСОБА_2 , вимог до ОСОБА_3 позивачем заявлено не було, тому судом не з`ясовував обставину виконання останнім обов`язку щодо повернення коштів.
       В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просили, відповідно ОСОБА_2 : змінити рішення, виключивши з його мотивувальної частини обґрунтування та висновки щодо підстав відмови ОСОБА_1 у задоволенні решти заявлених ним позовних вимог та відмовити у позові ОСОБА_1 у цій частині на тій підставі, що з 10 червня 2022 року обладнання генеруючої установки належить іншій особі і кошти, які отримує ця особа, не можуть вважатися спільним об`єктом права спільної сумісної власності; ОСОБА_1 – в частині стягнення коштів зі ОСОБА_2 за період з 10 червня 2022 року по 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилалася на те, що 10 червня 2022 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким вона продала обладнання генеруючої установки приватного домогосподарства. Отже з 10 червня 2022 року зазначене обладнання вибуло з її власності. Досліджуючи обставини щодо підставності чи безпідставності набуття ОСОБА_3 права власності на майно, обставини щодо можливого витребування цього майна та можливого відшкодування доходів від безпідставно набутого майна та роблячи у рішенні певні висновки щодо цих обставин, суд першої інстанції не лише неправильно застосував норами матеріального права, а й вийшов за межі заявлених позовних вимог та фактично вирішив питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до розгляду справи як сторона, що є неприпустимим з огляду на порушення приписів статей 12, 13 ЦПК України.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того що доходи, отриманні за вироблену електричну енергію підлягають поділу в річних частках між ним та ОСОБА_2 , як співвласників обладнання, яке її виробляє. В позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог він просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 212698 грн 30 к., проте суд стягнув лише 116225 грн 80 к. за період з 01 вересня 2020 року по 10 червня 2022 року. Отже залишок коштів за період з 10 червня 2022 року по 31 січня 2023 року становить 96472 грн 50 к. звертав увагу, що саме ОСОБА_2 є стороною договору про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним господарством № 452-4 від 17 травня 2019 року, кошти від продажу електричної енергії сплачувались ТОВ «ЕНЕРА Вінниця» саме їй, а тому подальша їх безпідставна передача ОСОБА_3 не має значення для вирішення спору.
Відзивів на апеляційні скарги не надходило.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.        
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Судом встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та поділено у рівних частках майно набуте у шлюбі зокрема: 
- земельну ділянку площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- обладнання, встановлене на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фото модулів, моделі ALM 72-6-365 m, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості - 1 шт., металевого навісу 1 шт. 
- автомобіль NISSAN X-TRAIL, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
       Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 51890 грн 24 к., що становить 1/2 частку грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 , згідно з договором № 452-4 від 17 травня 2019 року «Про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом», укладеним між ТОВ «ЕНЕРА Вінниця» та ОСОБА_2 , за період з 20 березня 2020 року по серпень 2020 року включно.
       В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 та позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 5994 грн 68 к.
       Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 обладнання, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-6-365 m, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості – 1 шт., металевого навісу 1 шт., про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 51890 грн 24 к., що становить частку грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 , згідно з договором № 452-4 від 17 травня 2019 року «Про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом», укладеного між ТОВ «Енера Вінниця» та ОСОБА_2 , за період з 20 березня 2020 року по серпень 2020 року включно, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права приватної власності на обладнання, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-6-365 m, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості – 1 шт., металевого навісу 1 шт., а також в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат по оплаті судового збору в сумі 5994 грн 68 к. скасовано та ухвалено нове рішення.
       В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 обладнання, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-6-365 m, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості – 1 шт., металевого навісу 1 шт., та про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 51890 грн 24 к., що становить частку грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 , згідно з договором № 452-4 від 17 травня 2019 року «Про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом», укладеного між ТОВ «Енера Вінниця» та ОСОБА_2 , за період з 20 березня 2020 року по серпень 2020 року включно відмовлено.
       Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на обладнання, встановленого на земельній ділянці, площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з фотомодулів, моделі ALM 72-6-365 m, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості – 1 шт., металевого навісу 1 шт.
       В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
       10 червня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продала обладнання генеруючої установки приватного домогосподарства з використанням мережевого інвертора, встановлене на земельній ділянці площею 0,1352 га, кадастровий номер 0520680200:05:001:0048. Обладнання, яке було предметом відчуження за вказаним договором складалося з фотомодулів, моделі ALM 72-6-365 т, в кількості 84 шт., інвертора ACRUX-30 к-ОМ в кількості – 1 шт., металевого навісу 1 шт. Продаж було вчинено за 587073 грн 00 к.
       Листом від 20 червня 2022 року ТОВ «ЕНЕРА Вінниця» відмовило ОСОБА_3 у переукладенні договору про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим тарифом» приватним домогосподарством у зв`язку із придбанням обладнання генеруючої установки, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на теперішній час індивідуальним побутовим споживачем згідно з укладеним договором про постачання енергії постачальником універсальних послуг № 15430031 за вказаною адресою є ОСОБА_2 . 
       За твердженнями ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що після укладення між нею та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу останній не в змозі переукласти договір про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим тарифом», то кошти за генерацію електричної енергії продовжують надходити на її рахунок, усі суми цих коштів після 10 червня 2022 року ОСОБА_2 передає новому власнику ОСОБА_3 .
       Вказані доводи ОСОБА_2 підтверджуються розписками ОСОБА_3 від 20 червня 2022 року, 31 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 31 жовтня 2022 року, 01 грудня 2022 року, 30 грудня 2022 року, 30 січня 2023 року. Ці ж обставини також підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції і свідок ОСОБА_3 .
       Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 2015 ЦК України невідповідність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам є підставою недійсності правочину.
        Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частини друга – четверта статті 369 ЦК України).
       Тобто вчинений співвласником майна правочин щодо його відчуження без згоди іншого співвласника є оспорюваним, а способом захисту прав співвласника, без згоди якого таке майно відчужене, є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
       Оскілки договору купівлі-продажу від 10 червня 2022 року за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 обладнання генеруючої установки приватного домогосподарства з використанням мережевого інвертора позивач не оспорював, відповідно у встановленому порядку недійсним він визнаний не був, а право власності з того часу на обладнання генеруючої установки, прибутки від використання якої вимагав поділити позивач, належить ОСОБА_3 , кошти за продаж електроенергії за «зеленим тарифом» отримував також ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню частина таких коштів до моменту укладення договору від 10 червня 2022 року. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 цього висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, досліджених та оцінених судом першої інстанції. 
Разом з тим з висновком суду про те, що правова підстава набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на обладнання генеруючої установки відпала, а тому отриманні ОСОБА_3 грошові кошти від ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії в розмірі є набутими без достатньої правової підстави, отже на ОСОБА_3 , відповідно до положень статті 1214 ЦК України покладається обов`язок щодо відшкодування ОСОБА_1 частини всіх доходів отриманих від ОСОБА_2 в якості доходу за генерацію електричної енергії, погодитись не можна з таких міркувань.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Диспозитивність визначено серед основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 5 частини третьої цієї статті).
Зміст цього принципу розкривається у статті 13 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що суд  розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Право визначення предмету і підстав позову належить виключно позивачу (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України). Відповідно суд самостійно не може встановлювати обставини, на які позивач не посилався як на підставу своїх вимог.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пунктів 1 – 5 частини першої статті 264 ЦК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Тобто у судовому рішенні суд може встановлювати лише ті обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та правовідносини сторін, що з них витікають.
Підставою позову у справі було отримання ОСОБА_2 коштів за договором про купівлю-продаж електроенергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 452-4 від 17 травня 2019 року, укладеним між нею та TOB «ЕНЕРА Вінниця», право на частину яких мав позивач як співвласник енергогенеруючої установки. Жодних обґрунтувань щодо набуття або збереження ОСОБА_3 належного позивачеві майна, як і вимог до нього позовна заява ОСОБА_1 не містила, а тому суд першої інстанції зазначивши у судовому рішенні про встановлені ним правовідносини, учасниками яких не є сторони у справі, та норми матеріального права, якими вони (на його думку) регулюються, порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшов за межі своїх повноважень при вирішенні цієї справи. 
       Таким чином оскільки суд хоча й прийшов до правильного по суті висновку про часткове задоволення позовних вимог, але при цьому порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, то рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий
       
                                                                               Т. М. Шемета