Справа № 459/1282/21                        Головуючий у 1 інстанції: Жураковський  А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3591/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Провадження № 22-ц/811/3593/23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       20 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Мисак О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мисак Оксани Степанівни на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 листопада 2023 року в складі судді Жураковського А.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи на стороні позивача Червоноградської державної нотаріальної контори, третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук Ірини Степанівни, Червоноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЗМУ МЮ (м. Львів), Головного управління ПФУ у Львівській області, приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Франгулової Лідії Олександрівни, про встановлення факту батьківства та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-
встановив:

У квітні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи на стороні позивача Червоноградської державної нотаріальної контори, третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., Червоноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ЗМУ МЮ (м. Львів), Головного управління ПФУ у Львівській області, приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Франгулової Л.О., про встановлення факту батьківства та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 1981 року по 1987 рік її мати ОСОБА_4 та  ОСОБА_5  спілкувалися, дружили, а у 1989 році почали спільно проживати без укладення шлюбу. Вважає, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного проживання її матері та батька ОСОБА_5 . У зв?язку з тим, що її матір не перебувала у шлюбі з її батьком, у свідоцтво про народження записали тільки ім?я та по батькові батька відповідно до статті 135 чинного Сімейного Кодексу України. Зазначила, що десь у той самий період часу батько уклав шлюб із ОСОБА_1 , яка згодом народила йому сина ОСОБА_3 . 
Шлюб її батька з ОСОБА_1 тривав недовго, приблизно з кінця 1989 року по 2001 рік. У 2001 році її батько та ОСОБА_1 розірвали свій шлюб у судовому порядку, а у 2016 році вони знову уклали шлюб і перебували у ньому до смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
08.07.2020 у порядку окремого провадження вона звернулася до Червоноградського міського суду із заявою про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо неї. 
Ухвалою Червоноградського міського суду від 08.10.2020 їй відмовлено у задоволенні заяви у зв?язку з тим, що має місце спір про право, роз`яснено, що їй потрібно подати позов на загальних підставах. 
Також зазначила, що встановлення факту батьківства необхідне їй і для вирішення пенсійного питання, а саме набуття права на пенсію по втраті годувальника у зв`язку і з смертю батька, тому звернулася до суду із даним позовом про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо неї. 
Вказує, що за життя ОСОБА_5 визнавав її своєю донькою, а вона визнавала його своїм батьком. Вони спілкувалися та зустрічалися. Враховуючи те, що батькові належала квартира на праві власності, вона має права як донька спадкодавця на спадкування за законом у першу чергу. Зазначає, що через не встановлення факту батьківства, порушення строків розгляду справи за її заявою, не повідомлення її нотаріусом про відкриття спадщини та можливість прийняття з урахуванням її інвалідності, все в сукупності привело до того, що такий строк на прийняття спадщини був пропущений з поважних причин. Крім того, був введений карантин щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, а вона відноситься до групи ризику, так як є особою з інвалідністю, повинна була дотримуватись умов самоізоляції. 
25.03.2021 направила поштою в Червоноградську ДНК заяву для прийняття спадщини, на що отримала відповідь про пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також ненадання документу про підтвердження факту смерті ОСОБА_5 , документу про батьківство померлого щодо неї, який також необхідний для прийняття спадщини. Тому змушена просити суд про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, так як такий пропущений з поважної причини.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2023 року позов задоволено.
Встановлено факт, що ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , являвся батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано внести відомості до актового запису про народження № 294 складеного 28 березня 1989 року Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме зазначити батьком: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та видати нове свідоцтво про народження.
Визначено ОСОБА_2 строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано додатковий строк два місяця з моменту набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини.
Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 9 415 грн. 02 коп. понесених судових витрат на проведення експертизи.
Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2023 року стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 1 816 гривень.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  20 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення та додаткове рішення суду оскаржила представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Мисак Оксана Степанівна, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не в повній мірі досліджено обставини, що стали підставою для задоволення позовної вимоги про встановлення факту батьківства. 
Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Так, строк на прийняття спадщини є присічним по своїй суті, однак, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Поважними причинами пропуску строку з врахуванням конкретних фактичних обставин можуть вважатися, зокрема: тривала хвороба спадкоємців, велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна, складні умови праці, які пов`язані з тривалим відрядженням, у тому числі закордонними, перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Не погоджується із покликанням суду на карантинні обмеження та викладений висновок суду у справі № 565/1145/17 у контексті пропуску строку для прийняття спадщини.
Вважає, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку про прийняття спадщини, а твердження про те, що вона як особа з інвалідністю, дотримувалася карантинних обмежень не мала можливості звернутися з відповідною заявою до нотаріуса, є безпідставним.
Зазначає, що строк на прийняття спадщини для позивачки розпочався 01.05.2020 та закінчився 01.11.2020, саме в цей період вона мала звернутися із відповідною заявою до нотаріуса, однак це було зроблено нею лише 25.02.2021.
При цьому, 08.07.2020 позивачка зверталася із заявою в порядку окремого провадження до суду та була учасником судового засідання, тобто в період з 01.05.2020 по 01.11.2020, коли як стверджує, перебувала на самоізоляції.
Також зазначає про послаблення карантинних обмежень в період з 01 вересня по 01 листопада 2020 року, тобто у цей час позивачка могла вчинити дії, пов`язані з прийняттям спадщини, чого зроблено не було.
У цьому контексті покликається на судову практику.
Вважає, що саме перебування особи на карантинних заходах, як причина пропуску строку для прийняття спадщини, не може бути визнана поважною, оскільки без інших об`єктивних, непереборних труднощів на вчинення дій на прийняття спадщини, таке не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Крім цього, не погоджується із витратами на правову допомогу, які стягнуті судом першої інстанції.
Зокрема, позивачем не надано доказів, що свідчили б про оплату відповідних послуг, наданих адвокатом.
Зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, втрачений адвокатом час, значення спору для сторони.
Покликається на судову практику у цьому контексті.
Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 листопада 2023 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
15.02.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_6 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт кровного споріднення між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , який був її батьком та помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 знайшов своє підтвердження на підставі висновку експерта №СЕ-19/114-23/5775-БД від 21.08.2023, згідно якого вірогідність підтвердження біологічного батьківства складає 99,999%.
Відповідний факт підтверджується і показами свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила, що ОСОБА_5 визнавав за життя своє батьківство відносно ОСОБА_7 .
Встановлення даного факту має для позивачки важливе значення, оскільки дасть змогу їй реалізувати своє право на спадщину після смерті батька, зокрема, позивачка, як спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час прийняття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, має подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини.
Відповідно до вимог закону строк на прийняття спадщини ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпочався 01.05.2020 та сплинув 01.11.2020.
Разом з цим, взявши до уваги те, що у позивачки виникли труднощі із доведенням родинного зв`язку із спадкодавцем та оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину, більше того, на той час був введений карантин щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, а позивачка відноситься до групи ризику, так як є особою з інвалідністю першої групи, повинна була дотримуватись умов самоізоляції, суд вважав, що причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
При цьому, суд звернув увагу, що позов пред`явлено також до ОСОБА_3 , який не прийняв спадщину, тому вважається неналежним відповідачем.
Крім цього, суд стягнув з відповідачки ОСОБА_1 у користь позивачки судові витрати, пов`язані із залученням експертів.
Додатковим рішенням суд стягнув судовий збір в розмірі 1816,00 грн у дохід держави, оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивачка була звільнена від сплати судового збору, так як є особою з інвалідністю першої групи та витрати на правничу допомогу у користь позивачки у сумі 20 000,00 грн, оскільки такі підтверджені договором про правове обслуговування від 21.04.2021, актом про прийняття – передачі наданих послуг від 10.11.2023, детальним описом виконаних робіт від 10.11.2023.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками позивачки  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначені: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 17).
В свою чергу, відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00026338576 від 14.05.2020, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані: ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , запис про батька проведено відповідно до частини першої статті 135 СК України (т.1 а.с. 18)
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 05.05.2020, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер - ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 20).
Із копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60403070 від 02.06.2020, встановлено, що у Спадковому реєстрі є інформація про відкриття спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 27).
Згідно із відповіддю Червоноградської державної нотаріальної контори від 06.04.2021 №209/01-16, ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_5 , посилаючись на неналежне оформлення заяви та ненадання документу, що підтверджує факт смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с. 46).
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_3 від 16.08.2008, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення м. Червоноград, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідністю І групи (т.1 а.с. 15).
Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 з 25.10.2016, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 25.10.2016 (т. 2 а.с. 32).
Крім цього, в матеріалах справи наявна копія рішення Червоноградського місцевого суду Львівської області від 03.09.2001, яким розвірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (т.1 а.с. 30).
Також, з матеріалів справи встановлено, що ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 08.10.2020 у справі №459/1869/20 залишено без розгляду заяву ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства померлої особи, зокрема, суд зазначив, що із поданої заяви вбачається спір про право (т.1 а.с. 50).
Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2021 у справі №459/1869/20 ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 08.10.2020 - залишено без змін (т.1 а.с. 51-52).
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_5 від 25.04.2005, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_10 в рівних частках кожному (т. 2 а.с. 33).
Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.2021, спадкоємцем зазначеного у даному свідоцтві майна спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видано дане свідоцтво складається з квартири, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 35).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №62350299 від 05.11.2020 встановлено, що приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину №66701114 ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , вказане право власності зареєстровано в установленому законом порядку (т. 2 а.с. 36).
Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачка просила про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо неї, яке необхідне їй і для вирішення пенсійного питання, а саме набуття права на пенсію по втраті годувальника у зв`язку і з смертю батька, а також зазначає, що за життя ОСОБА_5 визнавав її своєю донькою, а вона визнавала його своїм батьком, тому має право на спадкування, як донька спадкодавця за законом у першу чергу, однак не встановлення факту батьківства, порушення строків розгляду справи за її заявою, не повідомлення її нотаріусом про відкриття спадщини та можливість прийняття з урахуванням її інвалідності, привело до того, що строк на прийняття спадщини пропущений з поважних причин, тому також просила про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. 
Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.
Зокрема, відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду.
Згідно частини другої статті 128 СК України підставою для визнання батьківства за рішенням суду є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі – КпШС України).
Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки, позивачка ОСОБА_2 , як особа щодо якої встановлюється батьківство народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до ч. 2 ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Частиною 3 ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
Тобто, за змістом наведених норм закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.
Іншими словами, підстави для визнання батьківства, передбачені у ст. 128 СК України, відрізняються від підстав його встановлення згідно із ст. 53 КпШС України, яка не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі.
Разом з цим, ч. 3 ст. 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно із статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі справа № 521/4820/19 (провадження № 61-21037св21).
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що підставою для встановлення батьківства є належні і достатні відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
За приписами ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини необхіндо розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18).
Походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини та не визнав у встановленому законом порядку свого батьківства, ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи.
Тобто підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.
Європейський суд з прав людини, практика якого згідно із статтею 10 ЦПК України є джерелом права, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).
Так, згідно із висновком експерта № Се-19/114-23/5775-БД від 21.08.2023 додаткової судової молекулярно-генетичної експертизи, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_2 складає 99,999% (т. 3 а.с. 97-104).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_2 надала належні та допустимі докази, які достовірно підтверджують, що її мати та померлий ОСОБА_5 спільно проживали, вели спільне господарство до її народження, останній фінансово підтримував її, а також за життя визнавав своєю дочкою, при цьому згідно із судової молекулярно-генетичної експертизи встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання батьківства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги   ОСОБА_2   про визнання батьківства є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим вони підлягали задоволенню.
Такі висновки суду не можуть бути спростовані показами свідків, при цьому, сама відповідачка ОСОБА_1 не заперечує, що позивачка ОСОБА_7 приходила до них у гості, що підтверджує факт спілкування позивачки та ОСОБА_5 , навіть у період перебування його у шлюбі з іншою жінкою.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із висновками суду щодо наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, тому перевіряючи рішення суду в цій частині, колегія суддів виходить із такого.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша та друга статті 1223 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270
ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Враховуючи зазначені вище вимоги закону, дійсно строк на прийняття спадщини ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпочався в день смерті останнього та сплинув 01.11.2020.
Для подання заяви про прийняття спадщини не є обов`язковим особисте подання документів безпосередньо в приміщенні нотаріальної контори, оскільки закон не позбавляє спадкоємця права направити цю заяву за допомогою засобів поштового зв`язку, а також подати її через орган місцевого самоврядування.
Подібний правовий висновок сформульований у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 173/1581/2015, провадження № 61-4782св18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, провадження № 61-6700св19, від 13 лютого 2020 року у справі №362/2685/17, провадження № 61-15858св18.
Як вбачається із матеріалів справи, 25.03.2021 позивачка власне направила поштою в Червоноградську ДНК заяву про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 45).
При цьому, у відповідь позивачка ОСОБА_2 отримала лист Червоноградську ДНК від 06.04.2021 № 209/01-16 у якому їй роз`яснено, що заява оформлена неналежним чином, а також рекомендовано звернутися до суду із позовом про продовження терміну прийняття спадщини (т. 1 а.с. 46).
Також із матеріалів справи вбачається, що ще 08.07.2020 ОСОБА_2 зверталася до суду із заявою про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 , тобто у строк для прийняття спадщини, оскільки така відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 47).
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. 
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19) зазначено, що позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини безпосередньо стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Іншими словами, в силу вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини може звернутися лише спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини. 
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 565/1145/17, зазначено, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи.
Так, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 1261 ЦК України позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, однак, у зв`язку із труднощами щодо доведення родинного зв`язку з померлим, остання не оформила в установленому законом порядку свого права на спадщину. 
В свою чергу, Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин.
Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії.
Також, позивачка покликається на те, що вона є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується копію посвідчення серії НОМЕР_3 від 16.08.2008, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення м. Червоноград. 
Відповідно до абзацу першого пункту 27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, підставою для встановлення І групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування
Таким чином, лише наявність у позивачки І групи інвалідності із дитинства, на переконання колегії суддів, уже є достатньою підставою для висновку, що остання не могла своєчасно реалізувати своє право на прийняття спадщини у зв`язку з поважними причинами, оскільки згідно довідки Серія ЛВА-1 № 240166 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду (т. 1 а.с. 16).
Наведене відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 494/498/16-ц.
У абзаці 6 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, тривала хвороба спадкоємців. 
У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 953/8112/20 зазначено, що «скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що  ОСОБА_1 з поважних причин у визначений законом шестимісячний строк після смерті матері не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому наявні правові підстави для визначення додаткового строку (два місяці) для подання заяви про прийняття спадщини. Апеляційним судом враховано обмеження, які діяли з 12 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року в Україні у зв`язку із запровадженням карантину, внаслідок чого було обмежено прийом громадян державними нотаріальними конторами й приватними нотаріусами. Необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) створили позивачу перешкоди у тому, щоб своєчасно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері».
У постанові від 20 вересня 2021 року справі № 206/3473/20 Верховний Суд також зазначив, що «суд апеляційної інстанції правильно врахував обмеження, які діяли з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні у зв`язку із запровадженням карантину, внаслідок чого було зупинено рух громадського транспорту, обмежено пересування громадян, обмежено прийом громадян державними нотаріальними конторами, що вплинуло на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька. Також враховано, що пропуск є незначним (із заявою про прийняття спадщини позивач звернувся 14 липня 2020 року, тобто через два місця після закінчення шестимісячного терміну, на які, зокрема, припадали карантинні обмеження)».
Таким чином, враховуючи судову практику, яка склалася, запровадження у відповідний період карантинних обмежень щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, належність позивачки до групи ризику, відтак необхідність дотримання нею умов самоізоляції, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що строк для подання заяви про прийняття спадщини пропущено з поважних причин, тому право позивачки є таким, що підлягає захисту у судовому порядку, відтак суд підставно визначив додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки наведені позивачкою причини є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень ч. 3 ст. 1272 ЦК можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить висновку, що рішення суду по суті спору ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Разом з цим, відповідачка ОСОБА_1 оскаржує і додаткове рішення, яким вирішено питання судових витрат на правову допомогу.
Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат. 
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.  
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. 
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Верховний Суд в постанові 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначив, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. 
Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи.
На підтвердження вимог про стягнення витрат на правову допомогу, сторона позивача надала договір про правове обслуговування від 21.04.2021, акт про прийняття – передачі наданих послуг від 10.11.2023, детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 459/1282/21 від 10.11.2023 та довідку відділу статистики у м.Червонограді (т. 3 а.с. 152-155).
З наданих доказів слідує, що вартість наданих послуг становить 20000,00 грн., а на виконання умов договору затрачено 30 год робочого часу.
Поряд з цим, колегія суддів не може розділити та поготитися із зазначеним адвокатом часом потраченим на з`ясування обставин справи, вивчення правовідносин і матеріального права, яке такі регулює, оскільки обізнаність адвоката у таких презюмується, а також із часом на підготовку відповіді на відзив, крім цього, такий процесуальний документ не належить до обов`язкових та таких, без якого не є можливий розгляд справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що критерії реальності адвокатських витрат, а саме такої їхньої складової, як дійсності та необхідності, у контексті їх грошової оцінки у даній справі не є дотримані, тому з врахуванням зазначеного апеляційну скаргу у цій частині необхідно задовольнити, а оскаржуване додаткове рішення змінити, зменшивши розмір судових витрат на правову допомогу з 20000,00 грн до 10000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мисак Оксани Степанівни – задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2023 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2023 року змінити, зменшити витрати на професійну правничу допомогу які стягнуті з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 з 20000,00 грн (двадцяти тисяч гривень) до 10000,00 грн (десяти тисяч гривень).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2024 року.

Головуючий:                                                                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                    С.М. Бойко

                                                                               С.М. Копняк