Справа № 158/758/23 	Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В. 	
Провадження № 22-ц/802/44/24  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 січня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року позивач за первісним позовом  ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на те, що між ним та відповідачем  ОСОБА_2  11 серпня 2021 року було укладено договір позики, за яким він передав у власність позичальнику  ОСОБА_2  грошові кошти в розмірі 3300 доларів США, які останній зобов`язувався повернути згідно графіку, щомісячними платежами рівними частинами по 132 долари США, з кінцевим терміном повернення до 12 вересня 2023 року.
Однак, у визначений у договорі строк  ОСОБА_2  борг не повернув.
Враховуючи наведене, позивач  ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача  ОСОБА_2  на свою користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 3300 доларів США, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1206 грн 48 коп. і витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
У березні 2023 року представник відповідача за первісним позовом  ОСОБА_2  –  ОСОБА_3 , діючи в інтересах останнього і посилаючись на те, що договір позики між сторонами спору  ОСОБА_1  та його довірителем  ОСОБА_2  від 11 серпня 2021 року не можна вважати укладеним, оскільки гроші за цим договором не передавались, подав до суду зустрічний позов до позивача за первісним позовом  ОСОБА_1 , у якому просив визнати недійсним цей договір та відшкодувати ОСОБА_2 понесені ним судові витрати.
03 квітня 2023 року ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області зустрічний позов, заявлений представником відповідача за первісним позовом  ОСОБА_2  –  ОСОБА_3 , був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3300 доларів США боргу, 1206 грн 48 коп. понесених витрат з оплати судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.
У поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом  ОСОБА_2 , посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, просив це рішення скасувати та хвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дав невірну правову оцінку зібраним доказам і як наслідок безпідставно задовольнив первісний позов та відмовив у задоволенні зустрічного позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом  ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , вважаючи доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 безпідставними, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване апелянтом рішення суду без змін.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав. 
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався у зустрічному позові, а саме, що грошові кошти від позикодавця не отримував, що могло бути підставою для визнання недійсним оспорюваного ним договору позики, який був укладений у письмовій формі між сторонами спору.
Такі висновки суду є правильними.
З наявного в матеріалах справи оригіналу договору позики, підписаного сторонами спору, встановлено, що 11 серпня 2021 року між  ОСОБА_1  як позикодавцем та ОСОБА_2  як позичальником було укладено договір позики. Згідно з пунктами 1, 2 договору позичальник, ще до його підписання, отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 3300 доларів США, які зобов`язувався повернути позикодавцеві до 12 вересня 2023 року шляхом чергових щомісячних платежів згідно з графіком погашення позики. (а.с.102).
Відповідно до п. 6 цього договору в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно з визначеним у п. 2 цього договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно з цим же пунктом договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чиним законодавством України.
Факт підписання договору позики відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не спростовано, однак останнім заперечується лише сам факт отримання ним грошей від позикодавця ОСОБА_1 .
Крім того, встановлено, що на час звернення  ОСОБА_1 до суду з даним позовом відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 позику не повернув.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вимог частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про те, що він не отримував грошові кошти за договором позики, а сам цей договір є удаваним правочином, відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомочності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Статтею 1051 ЦК України унормовано, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Отже, оскільки відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. ст. 12, 81 ЦПК України, під час розгляду судом першої інстанції даного спору, не було доведено тих обставин, що грошові кошти за підписаним ним же договором позики не були отримані від позикодавця ОСОБА_1 , то суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано відмовив останньому у задоволенні поданого ним зустрічного позову про визнання договору позики недійсним із-за його безгрошів`я.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати спірний договір позики договором новації з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Статтею 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.
Отже, умовами здійснення новації є: новий договір, що укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.
Зазначені правові висновки щодо договору новації викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.
Зі змісту оспорюваного ОСОБА_2 договору позики, убачається, що в ньому відсутні вказівки на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання про відшкодування шкоди заподіяної позикодавцеві пошкодженям його транспортного засобу під час ДТП і замінити новим позиковим зобов`язанням.
Отже, враховуючи наведене, договір позики від 11 серпня 2021 року, укладений між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не є договором новації боргу, що було встановлено судом першої інстанції.
Тому, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про правомірність вимог за первісним позовом та безпідставність вимог за зустрічним позовом ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх правовою оцінкою зробленою судом першої інстанції і не впливають на законність оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді