ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15465/18	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/996/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
за участі секретаря — Жук В.М.,
та сторін:
представника відповідача — адвоката Чапаєвої Г.М.,
представника позивача — адвоката Свірського Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Тернополі цивільну справу №607/15465/18 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат ЧАПАЄВА Ганна Миколаївна та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат СВІРСЬКИЙ Тарас Володимирович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року, ухвалене суддею Братасюком В.М., та апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат ЧАПАЄВА Ганна Миколаївна на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2023 року, ухвалене суддею Братасюком В.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя у спосіб визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя права приватної власності на 1/2 частину житлового будинку площею 182.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 127659361101) з усіма його складовими частинами та земельною ділянкою під кадастровим номером 6110100000:07:011:0071. Водночас просив визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що на місці спірного нерухомого майна раніше знаходилася будівля, отримана відповідачкою у власність частково згідно договору дарування та частково у порядку спадкування. Після проведення будівельних робіт під час перебування сторін у шлюбі вартість будинку істотно збільшилася, а тому на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Однак ОСОБА_4 є титульним власником спірного майна, вважає нерухомість своєю особистою власністю, а тому лише в судовому порядку він має можливість захистити свої права.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року позов задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 32/100 ідеальних частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 182.5 кв.м. з усіма його складовими частинами і земельною ділянкою під кадастровим номером 6110100000:07:011:0071, з залишенням у власності ОСОБА_4 68/100 ідеальної частки вказаного житлового будинку з усіма його складовими частинами і земельною ділянкою під кадастровим номером 6110100000:07:011:0071.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 496.30 гривень судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, 5286.00 гривень судового збору та 5883.84 гривень за проведення експертного дослідження.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 20000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року ОСОБА_4 , вважаючи його незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема вважає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.332 ЦК України, оскільки право власності на спірний житловий будинок у відповідачки було набуте на підставі договору дарування та в порядку спадкування. Твердження позивача про те, що в період з травня 1990 по жовтень 1994 на місці успадкованого відповідачем майна здійснювалось будівництво нового житлового будинку не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки в технічному паспорті від 17 грудня 2012 року ТзОВ «Міське БТІ», зазначено, що основна споруда була побудова у 1961 році. Вказане свідчить що фізичного знищення і будівництва нового об`єкта нерухомості під час перебування сторін у шлюбі не було. Дані висновки зроблено судами всіх інстанцій під час вирішення спору про поділ майна подружжя між сторонами у справі №607/11945/16-ц. Тому помилковим є застосування судом ст.60 СК України, оскільки право власності на спірний житловий будинок не припиняло свого існування, а спірні відносини слід кваліфікувати за п.2 ч.1 ст.57 СК України. Відповідно, презумпція спільної власності на спірні правовідносини не поширюється.
Вважає, що висновки суду про те, що на нерухоме майно, яке є предметом спору, поширюється режим спільної сумісної власності, є невірними, оскільки вирішальне значення при втручанні у особисту власність одного із подружжя має не факт збільшення вартості у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Вказує, що до спірних правовідносин застосовуються норми ст.62 СК України, а не ст.332 ЦК України (як їх застосував суд через принцип «jura novit curia», посилаючись на обставини, про які не було зазначено у позовній заяві), та ст.60 СК України, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №334/7560/20, що в свою чергу виключає застосування презумпції спільної власності, а покладає на позивача, в силу вимог ч.1 ст.8 ЦПК України, обов`язок доказування наявності таких юридичних фактів як істотність збільшення вартості майна, пов`язаність такого збільшення вартості із затратами другого з подружжя, що не є власником.
Позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що поліпшення спірного житлового будинку є істотним і таке відбулось за рахунок його трудових чи грошових затрат.
Вказує, що посилання позивача на показання свідків про трудові затрати у вигляді перекриття будинку та встановлення огорожі і копії трудової книжки на ім`я ОСОБА_3 не може вважатись поліпшенням будинку і доказом можливості нести грошові затрати у спірне майно. Будь-яких доказів, що в результаті таких дій позивача майно збільшилось у своїй вартості істотно, як і доказів того, що ОСОБА_3 отримував будь-які кошти, витрачав їх на придбання матеріалів чи оплату послуг у поліпшенні майна суду не надано.
Крім того зазначає, що мета експертизи №605/22-22 від 04 жовтня 2022 року полягала у встановленні у відсотках вартості житлового будинку станом на травень 1990 року та станом на жовтень 1994 року як часу завершення будівельних робіт, однак висновок не містить інформації щодо предмету доказування: доведеності істотного збільшення майна через грошові чи трудові затрати позивача, а тому вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи, викликає сумнів у його правильності, у зв`язку з чим не може братися судом в якості доказу.

В апеляційній скарзі на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року ОСОБА_3 , вважаючи, що суд першої інстанції не повно дослідив усі обставини справи, просить його змінити та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з усіма його складовими частинами та земельною ділянкою.
Зокрема зазначає, що обставини впливу на істотне збільшення вартості майна трудових затрат позивача повідомили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які, з-поміж іншого, чітко вказали, що організацією будівельних робіт щодо реконструкції спірного майна та безпосередньо їх виконанням займався саме позивач. Вплив на істотне збільшення вартості майна грошових затрат позивача доводиться наявними у справі (в діапазоні аркушів 240 – 258 тому 1) копіями сторінок трудової книжки позивача, із яких слідує, що останній протягом 1985 – 2007 років безперервно здійснював трудову діяльність, і, відповідно, мав можливість нести грошові затрати на істотне збільшення вартості спірного майна за час перебування в шлюбі з відповідачкою.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі №295/6506/16-ц вказує, що факт офіційного працевлаштування позивача у відповідний період підтверджує його грошові затрати на істотне збільшення вартості спірного майна, а відповідач, в обґрунтування своїх заперечень щодо позову, повинен довести те, що вартість майна збільшилася лише за рахунок його особистих коштів та те, що позивач не приймав участь у реконструкції (добудові) спірного майна.
Вказує, що з огляду на зазначений правовий висновок, позивачем у даній справі ОСОБА_3 доведено факт його офіційного працевлаштування у відповідний період, а відповідачкою ОСОБА_4 не доведено того, що вартість майна збільшилася лише за рахунок її особистих коштів та того, що Позивач не приймав участь у реконструкції (добудові) спірного майна.
Зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності, проте помилково визнав за Позивачем не 1/2 частини майна, а лише 32/100.
Вважає, що ухвалюючи таке рішення суд не врахував, що із змісту статті 62 Сімейного кодексу України випливає необхідність визнання об`єктом права спільної сумісної власності усього майна, а не лише його збільшеної частини.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 вересня 2023 року ОСОБА_4 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Зокрема зазначає, що за змістом ст.174 ЦІІК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Разом з тим вказує, що в порушення даних вимог ЦПК України позивач у жодній заяві по суті, поданою ним чи його представником – адвокатом Свірським Т.В. не заявляв прохання про стягнення судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що лише у своїй заяві про ухвалення додаткового рішення представник вказує на зазначення такої у документі під назвою «Вступне слово представника позивача», який згідно з вказаних вище норм ЦПК України не є заявою по суті справи, а тому суд безпідставно взяв такий документ до ваги.
Крім того зазначає, що акт про надання правничої допомоги за договором, наданий відповідачем, не містить жодної інформації (відповідно до вимог ЦПК України), яка б дала змогу з`ясувати розрахунок заявлених відповідачем судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 вересня 2023 року ОСОБА_3 просить її залишити без задоволення, оскільки вважає, що доводи, зазначеній у ній, є безпідставними та не відповідають наявним в матеріалах справи доказам.
Зокрема зазначає, що позивачем повністю дотримано процесуальні вимоги щодо порядку та строків подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу для їх стягнення з протилежної сторони, так як такі докази були подані в межах визначеного п`ятиденного строку з дати ухвалення рішення суду, про що було попередньо заявлено до закінчення судових дебатів.
При цьому вказує, що твердження представника відповідача про те, що попередня заява про стягнення витрат на правничу допомогу повинна подаватись у складі першої заяви по суті спору є безпідставними, так як ЦПК України не містить такого обов`язку.
Також зазначає, що стягнута із відповідача сума не є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки у справі вчинено значну кількість процесуальних дій, а розгляд справи тривав більше 5-ти років.

В судовому засіданні представник відповідача — адвокат Чапаєва Г.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_4 з підстав, наведених у них.
Представник позивача — адвокат Свірський Т.В. просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_4 та задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 з підстав, викладених у ній.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду зазначеним вимогам відповідають.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року.
Відповідачка ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_7 набула у власність житловий будинок загальною площею 182.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , державну реєстрацію якого проведено за відповідачкою 07 серпня 2013 року. 
1/2 частину вказаного будинку було успадковано ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06 квітня 1990 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1317, та 1/2 частина була отримана відповідачкою в дар від її брата ОСОБА_9 згідно договору дарування від 10 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., за реєстром № 4-1341.»
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1317, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в рівних частках успадкували житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За правилами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно договору дарування від 10 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1341, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_4 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_2 , що знаходиться на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1990 року за реєстром №4-1317.
Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ТР №062352 від 05 квітня 2006 року відповідачці ОСОБА_4 на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Тернопільської міської ради від 14 квітня 2005 року №4/14/129 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.0601 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 6110100000070110071.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер довідки 133662964 від 08 серпня 2018 року), відповідно до рішення державного реєстратора реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. від 07 серпня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 182.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: прибудови літ. «б», сараю літ. «Б», убиральні літ. «В», сараю літ. «Г», вимощення літ. «І», огорожі 1, огорожі 2, стінки підпірної 3. Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності від 07 серпня 2013 року індексний номер:7665915.
Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Тернопільській області 09 січня 2013 року зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, реєстраційний номер ТП 182130090899. В інформації про об`єкт будівництва зазначено: житловий будинок двоповерховий з мансардою за адресою АДРЕСА_1 , початок будівництва травень 1990 року, закінчення жовтень 1994 року, загальна площа 182.5 кв.м., паспорт об`єкта виданий 17 грудня 2012 року Тернопільським ТзОВ МБТІ.
За приписами ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відтак судом встановлено, що 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 була успадкована ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06 квітня 1990 року, та 1/2 частина будинку була їй подарована братом ОСОБА_9 згідно договору дарування від 10 квітня 1990 року. Таким чином, вказане будинковолодіння належало ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.
Разом з цим, в подальшому, у травні 1990 року, було ініційовано початок будівництва двоповерхового житлового будинку з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 182.5 кв.м.
Внаслідок завершення будівельних робіт, Державною архітектурно будівельною інспекцією у Тернопільській області 09 січня 2013 року зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, реєстраційний номер ТП 182130090899.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2019 року у даній справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 
«На скільки відсотків збільшилась вартість житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 127659361101) після завершення будівельних робіт, які, згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09 січня 2013 року, тривали в період з травня 1990 року по жовтень 1994 року?».
Згідно з висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №605/22-22 від 04 жовтня 2022 року:
- ринкова вартість житлового будинку після проведення будівельних робіт збільшилась на: 2404119.00 грн. – 848341.00грн = 1555778.00 грн.;
- ринкова вартість житлового будинку після проведення будівельних робіт збільшилась у: 2404119.00 грн : 848341.00 грн = 2.83 рази;
- ринкова вартість житлового будинку після проведення будівельних робіт збільшилась у відсотках на: (2404119.00 грн – 848341.00 грн) : 848341.00 грн х 100% = 183.38%. 
В описовій частині висновку зазначено, що загальна площа житлового будинку до проведення будівельних робіт становила 64.4 кв.м., житлова площа – 33.4 кв.м., загальна площа житлового будинку після проведення будівельних робіт становила: 182.5 кв.м.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірне майно утворилося й було набуте в шлюбі внаслідок переробки нерухомого майна, належного особисто відповідачці й означене мало певну вартість – 848341.00 грн., тому саме на означену суму має бути збільшена частка відповідачки ОСОБА_4 у новоствореному майні, загальна вартість якого встановлена судом становить 2404119.00 грн. 
Колегія суддів з даним висновком суду погоджується виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Так, при поділі майна суду в першу чергу необхідно визначити його предмет, тобто те майно подружжя, яке підлягає поділу. Пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності.
Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Як було належним чином встановлено судом, 1/2 частина будинку за адресою АДРЕСА_1 була успадкована ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 , який помер який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06 квітня 1990 року, та 1/2 частина будинку була їй подарована братом ОСОБА_9 згідно договору дарування від 10 квітня 1990 року.
Тобто, зазначене нерухоме майно, яке відповідачка отримала у спадок від батька та в дар від брата, є її особистою власністю і, згідно з наявним в матеріалах справи висновком експерта №605/22-22 від 04 жовтня 2022 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, вартість вказаного майна до проведення будівельних робіт становить 848341.00 грн.
За час шлюбу в період з травня 1990 року по жовтень 1994 року сторонами по справі було здійснено будівельні роботи (реконструкція) вказаного вище нерухомого майна, внаслідок чого його вартість збільшилася до 2404119.00 грн., що також підтверджується наведеним вище висновком експерта.
Відповідно до ч.1 статті 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.
За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ.
Згідно із статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Таким чином, під час перебування в шлюбі подружжя ОСОБА_11 , внаслідок проведення будівництва (реконструкції) належного відповідачці житлового будинку по АДРЕСА_1 (загальною площею цілого будинку 64.4 кв.м., в тому числі житловою 33.4 кв.м.), виникло новостворене майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальна площа якого збільшилася та становить 182.5 кв.м. (з моменту завершення будівництва – державної реєстрації 11 липня 2013 року).
Суд вірно зазначив, що набуте в шлюбі новостворене, внаслідок будівництва (реконструкції), означене вище нерухоме майно, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 , а тому дійшов обґрунтованого висновку, що поділу підлягає саме новостворене майно, набуте ними під час шлюбу, правильно встановивши при цьому частки сторін, а саме 32/100 за позивачем ОСОБА_3 та 68/100 за відповідачкою ОСОБА_4 .
Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 згідно з якими апелянт вважає, що спірні правовідносини слід розглядати за п.2 ч.1 ст.57 СК України, так як спірне майно належить їй на праві особистої власності, і відповідно презумпція спільної власності на спірні правовідносини не поширюється, є необґрунтованими і спростовуються встановленими вище обставинами справи та доказами по справі, яким була надана належна оцінка.
Суд першої інстанції у своєму рішенні вірно вказав, що набуте в шлюбі новостворене, внаслідок будівництва (реконструкції), означене вище нерухоме майно, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 , не охоплюється диспозицією ст.57 СК України, в силу ст.60 СК України та ст.368 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що поліпшення спірного житлового будинку є істотним і таке відбулось за рахунок його трудових чи грошових затрат є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Разом з тим, стороною відповідача належними, допустимими та достатніми доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на новостворений в наслідок реконструкції об`єкт нерухомості, в подальшому набутий за правочином про поділ спільного часткового майна, хоча обов`язок спростування (доказування проведення будівництва за особисті кошти відповідачки) в цьому випадку, покладається саме на сторону відповідача.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що висновок експертизи №605/22-22 від 04 жовтня 2022 року не містить інформації щодо предмету доказування, а саме доведеності істотного збільшення майна через грошові чи трудові затрати позивача, у зв`язку з чим він є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи і викликає сумнів у його правильності, є безпідставними, оскільки хоча в судовому засіданні суду першої інстації про призначення даної експертизи представник ОСОБА_4 - адвокат Чапаєва Г.М. і заперечувала, однак ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2019 року, якою призначено вказану експертизу, в апеляційном у порядку ні відповідач ні її представник не оскаржували.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно істотно збільшилося, а тому слід визначити частки сторін по 1/2 частині є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.
Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
На думку колегії суддів, спірне нерухоме майно, в результаті його реконструкції, не є таким, що може безумовно свідчити про його істотне збільшення в розумінні зазначених вище критерій, які висловила у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду.
Інші доводи апеляційних скарг позивача та відповідача на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року не свідчать про його незаконність та необґрунтованість.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Із врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 вересня 2023 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 вересня 2023 року на адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Свірського Т.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, оскільки при вирішенні спору судом не було розподілено понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 гривень.
До вказаної заяви адвокатом було долучено Договір про надання правничої допомоги від 20 лютого 2019 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , додаткові угоди від 25 лютого 2019 року та 08 вересня 2022 року до зазначеного договору, а також акт надання - отримання послуг від 01 вересня 2023 року.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно виходив з того, що з огляду на складність справи та фактично виконану адвокатом роботу, часові, витраченому на виконання відповідних робіт, обсягу наданих робіт (послуг), із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги такий письмовий документ, як «Вступне слово представника позивача» (т.2 а.с.189), у якому останній заявив клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, чим порушив вимоги ст.174 ЦІІК України, згідно з якої при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, якими є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, є необґрунтованими, оскільки частиною 8 статті 141 ЦПК України не передбачено конкретних вимог до форми та/чи змісту такої заяви, в тому числі усно в судовому засіданні.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що акт про надання правничої допомоги за договором, наданий відповідачем, не містить жодної інформації, яка б дала змогу з`ясувати розрахунок заявлених відповідачем судових витрат, то такі доводи є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 2 розділу 3 договору про надання правової допомоги №2 від 20 лютого 2019 року вбачається, що розмір гонорару додатково може бути визначений у додатковій угоді, підписаній сторонами. Згідно з п.2.1 додаткової угоди до вказаного договору про надання правової допомоги від 08 вересня 2022 року вартість послуг адвоката (гонорар у фіксованому розмірі) становить 40 000 грн та включає в себе вартість усіх послуг.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження №12-14гс22) відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, ВП ВС зазначила, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Таким чином, саме на сторону, яка заперечує суму гонорару адвоката, повинна доводити її неспівмірність зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт, тощо.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 відсутні будь-які доводи, які б свідчили про завищення встановленої судом першої інстанції в додатковому рішенні суми витрат за надання професійної правничої допомоги, стягнутої з відповідача на користь позивача.
Таким чином, виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.374, 375, 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат ЧАПАЄВА Ганна Миколаївна та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат СВІРСЬКИЙ Тарас Володимирович – залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 8 січня 2024 року.

Головуючий 
Судді