УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2024 року
м. Київ
справа № 534/160/22
провадження № 51-6944ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 22 грудня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року в кримінальному провадженні № 12022175520000011 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя 

АДРЕСА_1 раніше судимого 28 січня 
2021 року, Комсомольським міським судом Полтавської області за ст. 126-1, ч. 1 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із застосуванням ч. 1 
ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2
ст. 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 грудня 
2022 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду 
від 09 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі частин 1, 4 ст. 71, ст. 72 КК за сукупністю вироків шляхом повного приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 28 січня 2021 року остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 31 грудня 2021 року приблизно о 18:00, перебуваючи за місцем свого проживання 
в квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту із своєю матір`ю ОСОБА_6 умисно завдав їй по 1 удару правим та лівим кулаком по голові та один удар правою ногою в обличчя, від чого потерпіла впала на підлогу. Після цього ОСОБА_5 завдав своїй матері ще декілька ударів по голові та тулубу, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з рішенням якого безпідставно погодився і апеляційний суд, призначив засудженому надто суворе покарання, яке не відповідає принципам гуманності та достатності покарання 
для виправлення винного. Зазначає, що апеляційний суд своїх висновків належним чином не мотивував та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо суворості призначеного його підзахисному покарання, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність 
та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який є особою молодого віку, раніше судимий за злочини проти власності, нове кримінальне правопорушення вчинив в період іспитового строку, не працює, неодружений, з його слів має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується посередньо, його стан здоров`я, ставлення 
до вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, часткове визнання ним вини у скоєному, його поведінку як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, який, неодноразово будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`являвся 
без поважних причин, у зв`язку з чим до нього ухвалами суду були застосовані примусові приводи через органи Національної поліції України.
Крім того, суд взяв до уваги відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставини, що обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та рецидив злочинів.
Також суд зважив і на думку потерпілої, яка у судовому засіданні думку прокурора стосовно призначення винному покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців підтримала.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 остаточного покарання, пов`язаного із позбавленням волі, 
за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК. 
На переконання суду, саме покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 
6 місяців, визначене засудженому, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між завищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому, як убачається з ухвали, суд зазначив, що  ОСОБА_5 , будучи судимим за вчинення грабежу та насильницького злочину, а саме систематичного здійснення щодо своєї матері ОСОБА_6 фізичного й психологічного насильства, будучи неодноразово притягнутим і до адміністративної відповідальності за протиправні дії щодо ОСОБА_6 , належних висновків для себе не зробив, а знову в період іспитового строку (менше ніж через рік після ухвалення попереднього вироку) вчинив побиття своєї матері, заподіявши їй численні тілесні ушкодження, 
що свідчить про те, що він вперто не бажає ставати на шлях виправлення та 
веде системний кримінально-протиправний спосіб життя, виявляючи надзвичайно високу схильність до девіантної поведінки й суспільну небезпеку, зокрема, щодо особи, з якою він перебуває в сімейних відносинах.
Окрім того, на що також вказав суд, потерпіла в заяві вважала справедливим призначене ОСОБА_5 покарання та просила залишити його без зміни, посилаючись на те, що він систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство.
Зазначив суд і про те, що з огляду на відсутність обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого, застосування щодо нього положень ст. 69 КК є неможливим.
За таких обставин, апеляційний суд ствердив про правильність висновків суду першої інстанції щодо можливості виправлення та перевиховання ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом обрання йому покарання 
в максимальному розмірі. Призначене ж ОСОБА_5 покарання, як обґрунтовано зазначив суд, відповідає вимогам статей 50, 65, 71 КК, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення винного і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також через допущене, на думку захисника, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом 
не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 22 грудня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3