Номер провадження: 22-ц/813/1504/24 
Справа № 946/2311/21
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Назарової М.В., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Константинов Володимир Іванович
на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 березня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:
У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнив та просив встановити факт, того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним дідусем по батьківській лінії позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за ним право власності, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_3 , за життя заповіт він не залишив, позивач є спадкоємцем за законом за правом представлення, оскільки його батько ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до відкриття спадщини після смерті свого батька, однак письмовою відповіддю Ізмаїльської державної нотаріальної контори №1483/02-14 від 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки відсутні документи, які встановлюють родинний зв`язок та відсутні документи, які посвідчують право власності на спадкове майно. 
Після звернення до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану для видачі свідоцтва ОСОБА_4 стало відомо, що у архіві відсутній відповідний запис, натомість є запис про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рішення про визнання батьківства та зміну прізвища відсутні.
КУ "Ізмаїльський архів" також не містить відомостей про винесення виконавчим комітетом рішення про всиновлення ОСОБА_4 , однак підтвердити той факт, що ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_3 можуть свідки.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Увалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено фактів та обставин, якими обґрунтовується позов, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Константинов В.І. посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні його позову з підстав наведених у тексті оскаржуваного рішення помилковим. Також зазначає, що судом у описовій частині рішення невірно викладені обставини, якими обґрунтовується позов, зокрема, що позивач наполягав на тому, що ОСОБА_3 всиновив ОСОБА_4 , оскільки обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що ОСОБА_3 визнав себе батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 після укладання шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме 23 січня 1967 року після якого ОСОБА_5 став ОСОБА_4 .
Так, відповідно до чинного на день укладення шлюбу п. 20, 21 Наказу Президіуму Верховної Ради СРСР від 08.07.1944р. «Про збільшення державної допомоги вагітним жінкам, багатодітним та одинокім матерям, посилення охорони материнства та дитинства, про встановлення почесного звання «Мати-героїня» і заснування ордена «Материнська слава» та медалі «Медаль материнства», який діяв до 16.10.1968р. до прийняття наказу Президіума Верховної ради СРСР законодавчих дію Основ законодавства Союза РСР та союзних республік про шлюб та сім`ю» ОСОБА_3 у добровільному порядку зі згоди матері за їх спільною заявою визнав факт того, що батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Покази свідків відповідача, які надавали свої пояснення у суді першої інстанції, є переказом, а отже не є належними доказами та не можуть прийматися судом до уваги, як докази того, що ОСОБА_3 не був рідним батьком ОСОБА_4 , за умови відсутності висновку генетичної експертизи.
Посилаючись на вказане, скаржник просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 березня 2023 року та задовольнити його позовні вимоги.
05 вересня 2023 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Корецька Л.А., засобами поштового зв`язку направив до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Водночас представник відповідача зауважив, що суд не свівільно вказав у тексті оскаржуваного рішення про посилання позивача на ймовірне усиновлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 , а виходячи з обґрунтувань позовних вимог, викладених в уточнених позовних вимогах від 16 серпня 2022 року, у яких позивач посилався про неможливість отримання відомостей про всиновлення. Окрім того адвокат значив, що з обґрунтування апеляційної скарги убачається, що позивач намагається фактично встановити походження ОСОБА_4 від ОСОБА_3 , предметом доказування у даному випадку є факт кровного споріднення, який доводиться генетичною експертизою. Будь-яких документів, які можуть вказувати на спорідненість між позивачем та померлим ОСОБА_3 позивачем не надано.
29 серпня 2023 року скаржник засобами поштового зв`язку та на електрону пошту апеляційного суду направлено відповідь на відзив, у якій зауважив про відсутність підстав для проведення генетичної експертизи, зважаючи на визнання ОСОБА_3 факту батьківства відносно ОСОБА_4 , решта доводів зводиться до обґрунтувань апеляційної скарги.
04 січня 2024 року Константинов В.І. на електрону пошту апеляційного суду направив клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області.
Разом з тим вказане клопотання слід залишити без розгляду, з огляду на те, що відповідно до ч.7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Однак, доказів надіслання цього клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду іншим учасникам справи заявником до такого клопотання не надано.
У відповідності до ч.4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Отже, оскільки до клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке надійшло на електронну поштову адресу Одеського апеляційного суду заявником не надано доказів надсилання цього клопотання іншим учасникам справи, на підставі частини 4 статті 183 ЦПК України, таке клопотання не може бути прийнято Одеським апеляційним судом та підлягає поверненню заявнику.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
За вимогами ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За частиною 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно вимог частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За частиною 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( ст. 1261 ЦК України).
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини ( ч.1 ст. 1266 ЦК України)
Як убачається з відповіді Ізмаїльського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області №2037/61-18 наданої на запит суду, в архіві відділу відсутній актовий запис про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с. 46).
Відповідно до копії актового запису про народження №730 від 19 вересня 1961 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю якого є ОСОБА_6 , відомості про батька відсутні ( а.с. 47).
Відповідно до копії актового запису про шлюб № 47 від 23 січня 1967 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 був зареєстрований шлюб( а.с. 48).
Згідно довідки КУ «Ізмаїльський архів» №4-Р від 26 жовтня 2020 року, в документах виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих за 1963-1969 роки відомості про всиновлення ОСОБА_4 відсутні.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , повторно виданим 14 листопада 2020 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса ( а.с. 9).
Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00024175458 від 08 жовтня 2019 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 57842001 від 08 жовтня 2019 року, наданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня.
Спадкоємцем за законом першої черги за ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3 є син останнього, ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 12 липня 1971 року Ізмаїльським міським бюро ЗАГС.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції у тексті оскаржуваного рішення помилково зазначені у якості підстав позову обставини, зокрема, стосовно факту усиновлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 , хоча звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 наполягав на тому, що ОСОБА_3 визнав себе батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 після укладання шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , колегія суддів зауважує про таке.
Так, посилаючись саме на факт визнання ОСОБА_3 батьківства, скаржник зважаючи на положення п. 20, 21 Наказу Президіуму Верховної Ради СРСР від 08.07.1944р. «Про збільшення державної допомоги вагітним жінкам, багатодітним та одинокім матерям, посилення охорони материнства та дитинства, про встановлення почесного звання «Мати-героїня» і заснування ордена «Материнська слава» та медалі «Медаль материнства», який діяв до 16.10.1968р. до прийняття наказу Президіума Верховної ради СРСР законодавчих дію Основ законодавства Союза РСР та союзних республік про шлюб та сім`ю» наполягав на тому, що факт усиновлення, попри протилежні висновки суду першої інстанції, не підлягав встановленню судом так як про це не заявлялось позивачем.
Разом з цим, із тексту позовної заяви та поданих до неї уточнень, убачається, що звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 у якості підстав свого позову не наводив обставин щодо факту визнання ОСОБА_3 батьківства відносно ОСОБА_4 , а посилався на втрату свідоцтва про народження ОСОБА_4 , відсутність запису щодо його народження у Ізмаїльському МВД РАЦС та відсутність у КУ «Ізмаїльський архів» запису про усиновлення. Жодних посилань на визнання ОСОБА_3 батьківства позов та уточнений позов не містять.
Отже, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника щодо визнання ОСОБА_3 батьківства відносно ОСОБА_4 , у якості підстав позову, оскільки відповідно до положень ч.6 ст. 376 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Щодо посилань скаржника про недопустимість показів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 як таких, що зводяться до переказу інформації, отриманої від померлої особи, колегія суддів звертає увагу, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які допитані судом за клопотанням позивача, також повідомили суду інформацію, про яку довідалися від іншої особи, - ОСОБА_3 , крім того, покази свідків, допитаних під час судового розгляду, без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання (постанова Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 208/6075/20 (провадження № 61-75св22).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених у змісті оскаржуваного рішення.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Константинов Володимир Іванович залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П.Лозко

Судді:                                                                        М.В. Назарова

                                                                               О.Ю. Карташов