ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 562/1192/23
провадження № 51-4405км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого  ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 05 вересня 2023 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023184440000002, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 155, ч. 2 ст. 156 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 152 КК - на строк 10 років; ч. 2 ст. 155 цього Кодексу - на строк 6 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю; ч. 2 ст. 156 КК - на строк 6 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; включення ОСОБА_7 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи; процесуальних витрат; речових доказів; арешту майна у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він у період з грудня 2020 року до 2021 року, у вечірню пору доби, точного часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в будинку, розташованому на АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою задоволення своєї статевої пристрасті за добровільною згодою ОСОБА_8 , яка не досягла 14 років, вчинив стосовно неї дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у тіло потерпілої з використанням власних геніталій.
Крім того, ОСОБА_7 упродовж березня - травня 2021 року, точного часу й дати досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи під дорожнім мостом, розташованим неподалік дитячого садка в с. Кунин, Рівненського району Рівненської області, а також у квартирі АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, за добровільною згодою ОСОБА_8 , яка не досягла 14 років, вчинив стосовно неї дії сексуального характеру, а саме здійснив оральне проникнення у тіло потерпілої статевим органом, тим самим задовольнив свою статеву пристрасть.
Також ОСОБА_7 у кінці грудня 2022 року у вечірню пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи під дорожнім мостом, розташованим біля кладовища в с. Кунин Рівненського району Рівненської області, діючи умисно, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 не досягла 16-річного віку, за взаємною згодою з останньою та з наданням їй грошової винагороди, вчинив стосовно потерпілої дії сексуального характеру, а саме здійснив оральне проникнення в тіло ОСОБА_8 з використанням власних геніталій, тим самим задовольнив свою статеву пристрасть.
Крім того, ОСОБА_7 у 2018 році, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні льоху, розташованого на АДРЕСА_1 , діючи умисно, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 є малолітньою, вчинив щодо неї розпусні дії сексуального характеру, а саме оголив статевий орган та схилив потерпілу до мастурбації його статевого органу, тим самим задовольнив свою статеву пристрасть.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 05 вересня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Суть доводів захисника зводиться до посилань на те, що постановлені стосовно його підзахисного судові рішення є необґрунтованими і незаконними.
Як зазначає ОСОБА_6 , відсутність сторони захисту у судовому засіданні під час допиту потерпілої слідчим суддею в порядку, передбаченому ст. 225 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), позбавило захист можливості задавати запитання потерпілій. Також захисник вважає, що суд позбавив сторону захисту права на перехресний допит потерпілої.
За твердженням ОСОБА_6 , слідчий експеримент, проведений за участю ОСОБА_7 , є недопустимим доказом через порушення права на захист, яке, на думку захисника, полягало в здійсненні психічного тиску на засудженого з метою залучення іншого захисника для проведення цієї слідчої дії. Крім того, як указує ОСОБА_6 , з відеозапису слідчого експерименту вбачається, що його підзахисний не міг поспілкуватися з призначеним йому захисником.
На переконання захисника, суд неправильно кваліфікував дії засудженого за ч. 4 ст. 152 КК та ч. 2 ст. 156 КК, оскільки ОСОБА_7 вважав, що потерпілій на день вчинення злочинів виповнилося 14 років, а тому дії засудженого необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 155 КК.
Водночас зазначає, що призначене судами покарання не відповідає особі засудженого та тяжкості вчинених ним злочинів, оскільки  ОСОБА_7 є особою, раніше не судимою, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи та хоче вступити до лав ЗСУ для захисту України.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурори ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просять залишити скаргу без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення без зміни. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 надав відповідні пояснення й підтримав подану касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 , навівши аргументи, заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Стосовно кваліфікації діяння ОСОБА_7 .
Місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій, щодо особи, яка не досягла 14 років, незалежно від її добровільної згоди; у вчиненні повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним проникненням у тіло особи, яка не досягла 16 років, з використанням геніталій, поєднаних із наданням грошової винагороди потерпілій особі, та у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи і правильно кваліфікував його діяння за ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 155, ч. 2 ст. 156 КК.
У поданій касаційній скарзі захисник не погоджується з кваліфікацією діяння його підзахисного за ч. 4 ст. 152 КК і ч. 2 ст. 156 КК через те, що ОСОБА_7 сумлінно помилявся стосовно віку потерпілої, а тому вважає, що його діяння необхідно перекваліфікувати на ч. 2 ст. 155 КК.
Верховний Суд не погоджується із цими доводами захисту з огляду на таке.
Версію про необізнаність засудженого стосовно малолітнього віку потерпілої захист висловлював у судах попередніх інстанцій, які з наведенням відповідних мотивів відхилили її.
Верховний Суд зауважує, що кримінальна відповідальність за вчинення зґвалтування та розбещення малолітньої особи настає лише за умови, якщо особа усвідомлювала (достовірно знала чи повинна була припускати), що вчиняє такі дії щодо малолітньої особи, як і тоді, коли вона повинна була і могла це усвідомлювати. 
Водночас суд повинен не тільки врахувати показання підсудного, а й ретельно перевірити всі конкретні обставини справи та надані стороною обвинувачення докази. Під час вирішення цього питання беруться до уваги, зокрема, зовнішні фізичні дані потерпілої особи, її поведінка, знайомство винної особи з нею, володіння винуватою особою відповідною інформацією. Малолітній вік потерпілої особи не може бути підставою для кваліфікації вказаних дій, якщо буде доведено, що винувата особа сумлінно помилялася щодо фактичного віку потерпілої особи.
У цій справі суди попередніх інстанцій, спростовуючи версію захисту, серед іншого врахували зовнішні дані потерпілої, такі як її зріст та тілобудова.
Колегія суддів звертає увагу на те, що на час вчинення інкримінованого ОСОБА_7 діяння, зокрема передбаченого ч. 2 ст. 156 КК, потерпіла перебувала у віці 10 років, а тому Суд погоджується з наведеними вище висновками судів адже 10-річна дівчинка зовнішньо відрізняється від дівчинки у віці 14 - 16 років, зокрема анатомією тіла.
Також суди взяли до уваги те, що і засуджений, і потерпіла є мешканцями одного села та проживають на сусідніх вулицях, добре знайомі, до того ж злочини сексуального характеру не були поодинокими і випадковими, а тривали протягом 5 років.
Крім того, врахували показання самого засудженого, відповідно до яких він знав про малолітній вік потерпілої, а також висновок судово-психіатричного експерта від 10 лютого 2023 року № 21/23, згідно з яким ОСОБА_7 усвідомлював, що потерпіла не досягла 14-річного віку.
З урахуванням вищенаведеного версію сторони захисту було відхилено. 
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх обґрунтованими, а доводи захисту про протилежне непереконливими. 
Стосовно допустимості протоколу слідчого експерименту
Захист стверджує, що в цій справі були відсутні підстави для проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , а його заява про надання іншого захисника для проведення цієї слідчої дії написана під психічним тиском. З відеозапису слідчої дії вбачається, що підзахисний не мав можливості поспілкуватися з призначеним йому захисником.
Верховний Суд розгляне ці доводи захисту послідовно.
ОСОБА_6 вказує, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 не був невідкладною слідчою дією, яка вимагала її проведення за участю захисника, залученого для здійснення окремої процесуальної дії.
Верховний Суд відхиляє такі твердження захисту. 
Відповідно до ст. 53 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе. 
У цій справі, виходячи з положень ст. 12 КК, участь захисника є обов`язковою.
Колегія суддів акцентує, що захист у касаційній скарзі не ставить під сумнів достовірність відомостей, отриманих під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , а лише заперечує відсутність підстав для проведення цієї слідчої дії як невідкладної.
Суд звертає увагу на те, що під час досудового розслідування за участю ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , який здійснює захист засудженого на підставі договору, було проведено додатковий допит підозрюваного. Після його проведення слідчий з метою перевірки відомостей, наданих у ході допиту, запропонував провести за участю ОСОБА_7 слідчий експеримент. 
Жодних відомостей про те, що сторона захисту заперечувала проти проведення цієї слідчої дії, матеріали кримінального провадження не містять. ОСОБА_7 самостійно звернувся із заявою до слідчого, в якій просив залучити йому захисника для проведення окремої процесуальної дії через перебування захисника ОСОБА_6 в судовому засіданні в іншому населеному пункті.
Водночас ні захисник ОСОБА_6 , ні засуджений не просили відкласти проведення цієї слідчої дії і не висловлювали заперечень щодо її проведення, а тому, за обставин цієї справи, Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що проведення слідчого експерименту за участю засудженого із залученням іншого захисника для здійснення окремої процесуальної дії свідчить про істотне порушення вимог КПК.
Крім того, захисник стверджує, що заява засудженого про надання йому іншого захисника для проведення окремої процесуальної дії написана ОСОБА_7 під психічним тиском правоохоронних органів.
Ці твердження, на переконання Верховного Суду, є необґрунтованими.
Суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими. 
У контексті допустимості відомостей, отриманих від особи, яка заявляє про застосування поганого поводження з боку представників держави, необхідно враховувати підходи Європейського суду з прав людини, який зазначає, що небезпідставна заява про таке поводження вимагає проведення ефективного офіційного розслідування (див., серед інших, рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Kobets v. Ukraine», № 16437/04, § 51). Водночас Верховний Суд указує, що відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод для того аби в компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява про погане поводження має бути «небезпідставною». 
Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, - інформацію, яка дозволить перевірити її та отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він повинен надати інформацію, яка хоча б з першого погляду давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце (див. рішення від 15 жовтня 2019 року у справі «Dmitriy Valentinovich Goryanoy against Ukraine», № 54630/13, § 27-29). 
За відсутності будь-якої інформації, яка перевіряється, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування (див., постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); від 05 квітня 2023 року у справі № 683/1200/18 (провадження № 2911км22) та інші).
У цьому кримінальному провадженні захисник, крім загальних тверджень про здійснення тиску на засудженого під час написання заяви про надання йому іншого захисника для проведення окремої процесуальної дії, не повідомив будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ОСОБА_7 . Тож ці посилання не містять достатньої інформації, яку можна було би перевірити. За таких обставин Верховний Суд не може вважати, що захисник достатньою мірою обґрунтував свої твердження про погане поводження із засудженим, щоб вважати їх «небезпідставними».
Колегія суддів акцентує, що захисник ОСОБА_6 здійснював захист ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і на всіх стадіях судового розгляду, включаючи касаційний. Сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно звернутися до компетентних органів із заявою в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, для перевірки заявлених фактів про здійснення психічного тиску на засудженого, або ж надати інформацію, яка хоча б з першого погляду давала б підстави для висновку про те, що факти поганого поводження дійсно були або могли мати місце.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що ні засуджений, ні захисник, залучений із центру безоплатної вторинної правової допомоги, будь-яких зауважень чи скарг про те, що в ході цієї слідчої дії або до початку її проведення працівники поліції здійснювали психічний тиск на ОСОБА_7 , не заявляли, хоча не були позбавлені можливості це зробити, оскільки слідча дія фіксувалася на відеозапис.
Захисник указує, що із відеозапису слідчої дії не вбачається, що підзахисний мав можливість поспілкуватися з призначеним йому захисником.
Верховний Суд підкреслює, що ні протокол цієї слідчої дії, ні відеозапис не містять жодних зауважень про те, що засуджений до проведення слідчого експерименту не мав конфіденційного спілкування з призначеним йому захисником.
Те, що даних щодо конфіденційної розмови між засудженим і захисником не зафіксовано на відеозаписі, ще не свідчить про те, що вона взагалі не відбулася.
За таких обставин Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту.
Стосовно порушень судом прав сторони захисту через непроведення допиту потерпілої
Захист стверджує, що місцевий суд не допитав у судовому засіданні потерпілу, а обмежився оголошенням її показань, наданих слідчому судді у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, під час якого була відсутня сторона захисту, та позбавив сторону захисту права на перехресний допит.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 КПК у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб.
Крім того, у наведеній вище статті зазначено, що допит особи може бути проведений за відсутності сторони захисту, якщо на момент його проведення жодній особі не повідомлено про підозру в цьому кримінальному провадженні.
З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2023 року потерпіла була допитана слідчим суддею в порядку, передбаченому ст. 225 КПК, і на той час ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру, а тому, з урахуванням наведеного вище, її допит відбувся без сторони захисту правомірно.
Ці показання потерпілої, надані під час допиту в слідчого судді, суд поклав в основу винуватості засудженого.
Колегія суддів підкреслює, що перехресний допит особи, що дає показання проти обвинуваченого, є однією з фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду.
У той же час Суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні 20 квітня 2023 року на етапі визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження (ст. 349 КПК) прокурор запропонував встановити такий порядок дослідження доказів, а саме допитати свідків, дослідити письмові докази, зокрема відеозапис на якому зафіксовані показання, надані потерпілою слідчому судді в порядку, передбаченому ст. 225 КПК, допитати обвинуваченого та перейти до судових дебатів. Сторона захисту не заперечила проти такого порядку дослідження доказів, а також не заявила про необхідність визначення іншого обсягу доказів, які треба дослідити, зокрема  щодо проведення допиту потерпілої (яка, до того ж, брала участь у судових засіданнях безпосередньо). 
Місцевий суд у судовому засіданні під час дослідження доказів відтворив відеозапис надання потерпілою показань слідчому судді. Після його прослуховування сторона захисту не ставила під сумнів їх достовірність і не заявляла клопотання про здійснення безпосереднього допиту потерпілої в судовому засіданні.
Верховний Суд звертає увагу на те, що демонстрація в судовому засіданні відеозапису допиту потерпілої надавала стороні захисту можливість висловити свої контраргументи не тільки щодо змісту показань малолітньої потерпілої, а й щодо обставин їх надання (зокрема, стосовно того, чи давала потерпіла показання добровільно або не добровільно, вільно або не вільно, чи мали місце навідні запитання, наскільки активно або пасивно поводилися учасники слідчої дії під час цієї дії тощо). Однак, як зазначалося вище, захист не висловлював жодних заперечень і зауважень ні щодо порядку проведення допиту, ні щодо відомостей повідомлених потерпілою.
Також Суд зважає і на те, що сторона захисту ознайомлювалася з матеріалами кримінального провадження в ході досудового розслідування, зокрема з відеозаписом допиту потерпілої, а також з іншими письмовими доказами. Тому захисник і засуджений могли побудувати відповідну лінію захисту та заявити відповідні контраргументи проти цих доказів, чого вони не зробили. 
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає, що з урахуванням засад диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, непроведення судом допиту потерпілої в судовому засіданні, за обставин цієї справи, не вказує на порушення прав сторони захисту і не свідчить про порушення вимог КПК.
За таких обставин Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту.
Щодо доводів про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання
Захисник вважає, що суд, призначаючи його підзахисному покарання, належним чином не врахував особи засудженого, а саме того, що він є особою, раніше не судимою, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи та має намір вступити до лав ЗСУ.
Верховний Суд не погоджується із цими доводами захисту. 
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, відповідно до вимог статей 50 і 65 КК врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких є особливо тяжким, та дані про його особу, а саме те, що він не працює, на обліках у нарколога і психіатра не перебуває, а такожвідсутність компрометувальних матеріалів за місцем його проживання.Водночас місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання засудженого. 
Верховний Суд вважає, що покарання, яке визначив місцевий суд засудженому та залишив без змін суд апеляційної інстанції є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Наведені захисником обставини щодо особи засудженого не дають обґрунтованих підстав для призначення йому меншого покарання, ніж передбачено санкціями інкримінованих статей, з урахуванням тяжкості вчинених ним злочинів стосовно малолітньої дитини.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів умотивованість висновків суду з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, апостановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення - без зміни. 
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року щодо  ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3