ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року 
м. Київ
справа №810/820/18
адміністративне провадження № К/9901/19510/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
суддя - доповідач - Стародуб О.П., 
судді - Берназюк Я.О., Коваленко Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2020 (суддя -                Кузьменко В.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020 (судді - Черпіцька Л.Т., Глущенко Я.Б.. Пилипенко О.Є.) 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов`язання вчинити дії.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 шляхом призначення знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  у 1996 році позивачу призначена пенсія за віком, що підтверджується відповідною відміткою в його трудовій книжці.
31.01.2000 позивач виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де прийнятий на консульський облік та з 2000 року не отримує пенсію.
10.08.2017 представник позивача на підставі нотаріальної довіреності (з проставленим апостилем) звернувся до відповідача з заявою щодо поновлення виплати пенсії починаючи з 07.10.2009 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», додавши до заяви довіреність представника (копія), паспорт (копія), трудова книжка (копія), посвідчення (копія), довідки про заробітну плату (копії), оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана особисто ОСОБА_1 , підпис якого завірено нотаріально.
За результатом розгляду вказаної заяви, листом від 14.08.2017 відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв`язку з тим, що Порядком від 25.11.2005 №22-1 передбачено особливості поновлення виплати пенсії. Так, пунктом 1.5 вказаного Порядку визначено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (пункт 2.9 Порядку). Крім того, відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 пенсія виплачується за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, відповідач вбачає порушення позивачем порядку подачі документів для виплати пенсії.
Судами також встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії (з проставленим апостилем) паспорта громадянина України для виїзду за кордон (терміном дії до 24.11.2020) ОСОБА_1 є громадянином України (а.с. 33 т. 1), про що свідчить штамп посольства України в державі Ізраїль, яким продовжено дію паспорта з 24.11.2010. 
Вважаючи відмову в поновленні виплати пенсії протиправною, позивач звернувся до суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що у 2000 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, та починаючи з 2000 року і до сьогодні не отримує в Україні пенсію за віком, на яку набув право відповідно до законодавства України. Незважаючи на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, яким скасовано дискримінаційні норми, що забороняли виплату пенсій особам, які виїхали на місце постійного проживання за кордон, виплату пенсії позивачу не поновлено.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020, позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, оформлену листом від 14.08.2017 №45107/05, у поновленні ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 10.08.2017 шляхом призначення знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання. При цьому, Порядком №22-1 визначено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. 
Вирішуючи питання щодо дати поновлення позивачу пенсії, суди дійшли висновку, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється на підставі звернення особи із заявою, відповідно прийняття пенсійним органом 10.08.2017 заяви позивача про поновлення виплати пенсії є правовою підставою для відновлення порушених прав та інтересів позивача саме з цієї дати.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо проведення індексації при поновленні виплати пенсії, а також компенсації втрати частини доходів, суди виходили з того, що звернення до суду з такими вимогами є передчасним, оскільки задоволення позову в цій частині свідчитиме про вирішення спору, який ще не виник, що суперечить засадам адміністративного судочинства.
ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
В обґрунтування касаційної скарги позивач покликається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення частково помилкових судових рішень.
Зокрема, покликається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо протиправності дій відповідача по відмові у поновленні йому виплати пенсії, водночас, дійшли помилкового висновку щодо дати, з якої необхідно поновити виплату пенсії, оскільки, на переконання позивача, така підлягає поновленню з дати ухвалення рішення КСУ                              №25-рп/2009, а саме з 07.10.2009.
Також позивач покликається на неврахування судами попередніх інстанцій, під час розгляду справи, висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 (справа №815/1226/18) у подібних правовідносинах.
Позивач просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити в частині дати, з якої має бути поновлена виплата пенсії, а також зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії з 07.10.2009, шляхом її призначення знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсійні правовідносини регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). 
Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втратили чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.
Відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Відповідачем касаційна скарга у цій справі не подавалась, а позивачем судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються лише в частині визначення строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії, та щодо вимог про проведення індексації пенсії і виплату компенсації втрати частини доходів.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Так, у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:
« вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону №1058-IV.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Водночас відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звертає на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.
Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:
відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;
наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;
підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);
існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний   захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками».
Одночасно у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду висловилася також щодо питання проведення індексації пенсії у справах щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, та дійшла наступних висновків:
« питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, то у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Відтак, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають».
Враховуючи зазначені висновки та фактичні обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права при постановлені оскаржуваних судових рішень, оскільки в даному випадку відновлення виплати пенсії позивачу має проводитися не з дати звернення до Пенсійного органу з заявою про поновлення виплати пенсії, а з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі                №25-рп/2009.
Щодо позовної вимоги позивача про проведення індексації при поновленні пенсії, то зважаючи на наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів погоджується із висновком судів, про передчасність такої.
Водночас, помилковим є висновок судів щодо передчасності вимоги позивача про виплату йому компенсації втрати частини доходів, оскільки згідно з положеннями частини другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.04.2021 у справі №160/9175/18, від 18.05.2022 у справі №380/7800/20, від 16.03.2023 у справі №420/7835/19.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права..
Враховуючи викладене, касаційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій - скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020 скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, оформлену листом від 14.08.2017 №45107/05, у поновленні ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити ОСОБА_1 з 07.10.2009 виплату раніше призначеної пенсії за віком з виплатою компенсації втрати частини доходів.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
О.П. Стародуб
Я.О. Берназюк
Н.В. Коваленко