Номер провадження: 22-ц/813/2916/24 
Справа № 947/32261/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Драгомерецького М.М.,
                       Дришлюка А.І.,
               за участю:
               секретаря                Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Г.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року, постановлену під головуванням судді Куриленко О.М., про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:

10.10.2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Гніздовська Г.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.1-5).
Разом із позовом, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Гніздовська Г.М., подала заяву про забезпечення позову, шляхом встановлення заборони вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , а також просила накласти арешт на вказаний будинок.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гніздовська Г.М., про забезпечення позову було відмовлено (а.с.68-69).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Гніздовська Г.М., ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року, та просить ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.76-79).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 року було визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (а.с.87).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Левіт В.С., посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін (а.с.94-97).

У зв`язку із перебуванням судді Громіка Р.Д. у відпустці з 26.02.2024 року по 01.03.2024 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.02.2024 року, його було замінено на суддю Дришлюка А.І. (а.с.118-119).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи питання про слухання справи, за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Г.М., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.112-115).
Заяв про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надходило.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше трьох місяців (а.с.88),від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської Г.М., у відсутність учасників справи.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись із даною заявою про забезпечення позову, позивачем не було наведено обґрунтованих підстав для застосування заходів забезпечення позову, та не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що відповідачем вживаються заходи, спрямовані на відчуження вказаного майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, відсутні вищезазначених доказів та обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, позбавляло суд дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову не може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційний суд з таким висновком не погоджується, виходячи з наступних обставин.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 10.10.2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Гніздовська Г.М., звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Однією з вимог позову є визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та визнання у порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частку зазначеного будинку.

Слід зазначити, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у п. 1 ч.1 якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.33-35).
Згідно інформації з державного реєстру речових прав, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 16.12.2014 року, набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.32).

Отже, апеляційний суд погоджується з позицією позивача про те, що на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_2 , як єдиний власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може призвести до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та у користуванні власника, а обмежується лише можливістю розпоряджатися ним.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 643/15394/19.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності ОСОБА_2 є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.
Крім того, позивач вказувала, що за період шлюбу позивачкою та відповідачем був придбаний транспортний засіб ЗАЗ TF69YO, який на момент подачі позовної заяви був відчужений ОСОБА_2 невстановленій особі. У зв`язку із цим, позивач позбавлена законної можливості в користуванні та розпорядженні транспортним засобом, що на її думку може свідчити про можливість розпорядження майном, право власності на яке зареєстровано за ним.
Заперечення відповідача щодо не розпорядження ним вищевказаним автомобілем, не може бути підставою для відмови позивачу в забезпеченні позову у повному обсязі.

Отже, відмовляючи повністю у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував принцип співмірності та обраний позивачем спосіб захисту її права, як одного з подружжя на поділ спільного майна. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гніздовської Г.М. підлягає задоволенню, ухвала Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року про відмову у забезпеченні позову – скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Що стосується питання про розподіл судових витрат, то дане питання буде вирішене після розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391    ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м Одеси від 20.10.2023 року про  відмову у  забезпеченні позову - скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву представника ОСОБА_1  - адвоката Гніздовської Ганни Михайлівни про забезпечення позову - задовольнити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом заборони відчудження, перереєстрації та обтяження житлового будинку АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 08.03.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк