ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 484/4527/22
провадження № 51-5770км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,                          
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022152110000756, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, жителя цього АДРЕСА_1 , раніше судимого 19 січня 2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 126, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільненого з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено:
за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців; 
ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 січня 2021 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
21 жовтня 2022 року у вечірній час (точний час у ході досудового розслідування встановити не було можливим) ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення майнових злочинів, у період воєнного стану в Україні, зайшов через незачинені двері до підвального приміщення будинку АДРЕСА_2 та, діючи повторно, викрав велосипед марки «Hammer 5200», належний потерпілій ОСОБА_8 , з яким попрямував до виходу, маючи на меті залишити територію підвального приміщення.
Однак у цей час неправомірні дії ОСОБА_7 були виявлені ОСОБА_9 , який намагався його зупинити під час виходу з підвального приміщення. З метою доведення свого умислу до кінця, ОСОБА_7 , не маючи на меті повертати викрадене майно та усвідомлюючи, що викрадення ним майна перестає бути таємним, продовжив свої протиправні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, а саме викотив вищевказаний велосипед з підвального приміщення, тим самим ним заволодів, не реагуючи на вимоги ОСОБА_9 щодо негайного повернення викраденого.
Надалі ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник у невідомому напрямку з відкрито викраденим майном, чим завдав ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 9800 грн.
22 листопада 2022 року, точного часу під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що ніхто за його діями не спостерігає та не чинить перешкоди, переліз через паркан на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , викотив звідти бетонозмішувач та далі зник з місця події з викраденим майном, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 5500 грн.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2023 року вирок         Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2023 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишено без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України. Посилається на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, не врахували належним чином тяжкості кримінального правопорушення, а саме того, що під час вчинення кримінального правопорушення не було заподіяно тілесних ушкоджень та фізичної шкоди; велосипед повернуто потерпілій; претензій до ОСОБА_7 вона не має; цивільний позов не заявлено; ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання, є особою молодого віку, а також наявна обставина, яка пом`якшує покарання, а саме активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
За змістом положень ч. 1 указаної статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
У статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок суворості та можливість призначення менш суворого покарання є необґрунтованими, виходячи з нижчезазначеного.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, обставини кримінального провадження; дані про особу ОСОБА_7 , який не визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, раніше неодноразово судимий за корисливі злочини; за місцем проживання скарг на нього від мешканців кварталу не надходило; неодружений; не має на утриманні неповнолітніх дітей; на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває; строкову військову службу не проходив, однак з 01 листопада 2017 року поставлений на військовий облік військовозобов`язаних відповідно до п. 1.6 ст. 18 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (як такий, що був засуджений за вчинення злочину до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт, у тому числі зі звільненням від відбування покарання). Також місцевий суд врахував активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення до обставин, що пом`якшують покарання засудженому, та не встановив обставин, які його обтяжують.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що саме такий вид та розмір покарання засудженому буде достатнім і необхідним для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Переглядаючи вирок районного суду, апеляційний суд додатково врахував те, що до ОСОБА_7 неодноразово застосовувалися інститути звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак це не привело до позитивних змін у його особистості та в період іспитового строку він вчинив новий умисний корисливий злочин, що свідчить про стійкість сформованої протиправної поведінки засудженого і його очевидне небажання ставати на шлях виправлення.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що під час призначення засудженому покарання було правильно враховано міськрайонним судом характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, відомості про особу засудженого та його ставлення до вчиненого, а саме те, що він не визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, що і стало підставою для призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. Таке покарання є наближеним до мінімальної межі санкції.
При цьому апеляційний суд зауважив, що захисник не обґрунтував, яким чином зменшення розміру покарання у виді позбавлення волі з 7 років 6 місяців  до 7 років за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, сприятиме кращому виправленню засудженого ОСОБА_7 .
Тому, на думку суду апеляційної інстанції, призначене місцевим судом покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.
Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні акцентував увагу на тому, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 раніше судимий 19 січня 2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 126, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням статей 70, 71 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. Однак 21 жовтня та 22 листопада 2022 року, тобто в період іспитового строку за попереднім вироком, він вчинив інкриміновані кримінальні правопорушення за оскаржуваним вироком, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк  8 років 6 місяців, оскільки в повній мірі відповідає вимогам, передбаченим у ст. 71 КК України.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд щодо призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців у колегії суддів Верховного Суду також сумнівів не викликає, оскільки під час призначення покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається захисник у касаційній скарзі. Притому врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Водночас переконливих доводів, які би спростовували висновки суду в частині призначеного покарання, а також свідчили про можливість призначення засудженому більш м`якого покарання, захисник у касаційній скарзі не наводить.
Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням приписів статей 404, 405 КПК України. При цьому, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і підстави, з яких зазначену апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, вмотивованою та обґрунтованою, відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, підстав для її скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким рішенням судів першої та апеляційної інстанцій. Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає приписам статей 50, 65 КК України, засадам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації. Таким чином, підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник зазначає в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 
Невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від  27 червня 2023 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                ОСОБА_3