ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19931/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 січня 2024 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Аліменка В.О. та Оксененка О.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва, Голови Шевченківського районного суду міста Києва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В
Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, Голови Шевченківського районного суду міста Києва, ТУ ДСА України в місті Києві, в якому просила:
- визнати протиправними дії Шевченківського районного суду м. Києва та ТУ ДСА України в м.Києві щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Шевченківського районного суду м.Києва часу вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2020 року;
- зобов`язати Шевченківський районний суд м. Києва та ТУ ДСА України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2020 року;
- стягнути з ТУ ДСА України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду (середню заробітну плату) за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2020 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Шевченківського районного суду міста Києва та ТУ ДСА в м.Києві щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року. Зобов`язано Шевченківський районний суд міста Києва та ТУ ДСА в м. Києві зарахувати до стажу роботи на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 час вимушеного прогулу з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року. Стягнуто з ТУ ДСА України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму суддівської винагороди за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року у розмірі 902255,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ТУ ДСА в м.Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити абз.4 резолютивної частини судового рішення та викласти його в наступній редакції «Стягнути з Державної судової адміністрації України шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів» на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року у розмірі 421 668 грн. 60 коп. з відрахуванням податків та зборів з цієї суми». Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обраховується виходячи із середнього заробітку за 2 останні календарні місяці роботи, що передують звільненню, тобто розраховуються з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 750,30 грн та за період вимушеного прогулу з 01.11.2017 по 30.01.2022 її розмір становить 421668,60 грн. Також апелянт зазначив, що виконання таких судових рішень перебуває у відання Держаної судової адміністрації України та здійснюється на підставі окремої бюджетної програми.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що наданий апелянтом розрахунок середнього заробітку проведений без врахування положень п.10 р.IV Порядку №100 щодо застосування коефіцієнту для коригування середнього заробітку у разі підвищення посадового окладу в період вимушеного прогулу з включенням премій та інших виплат. Також позивач зазначила, що ДСА України є розпорядником коштів вищого рівня та безпосередньо не здійснює розрахунок та виплату суддівської винагороди суддям, натомість саме ТУ ДСА в м.Києві здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу в даному випадку.
Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не подавали. Будь-які їх письмові пояснення в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, указом Президента України №767/2010 від 13.07.2010 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва, внаслідок чого наказом виконуючого обов`язки голови Шевченківського районного суду міста Києва від 26.08.2010 №1.5-70 зараховано ОСОБА_1 в порядку переведення на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва з 26.08.2010 (а.с.15).
Рішенням Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя №417/2дп/15-17 від 06.03.2017 суддю ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді подання про звільнення з посади.
За результатами розгляду подання Другої Дисциплінарної палати рішенням ВРП від 31.10.2017 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
На підставі зазначеного рішення наказом голови Шевченківського районного суду міста Києва від 17.11.2017 №02-04-К-261 ОСОБА_1 відраховано зі штату Шевченківського районного суду міста Києва.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №800/556/17 визнано протиправним та скасовано рішення ВРП №3525-0/15-17 від 31.10.2017.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №826/16288/17 визнано протиправним та скасовано наказ №02-04-К-261 від 17.11.2017 голови Шевченківського районного суду м. Києва про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду. Цим же рішенням зобов`язано голову Шевченківського районного суду міста Києва зарахувати ОСОБА_1 у штат Шевченківського районного суду міста Києва. 
Наказом голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-35 від 31.01.2020 зараховано ОСОБА_1 до штату Шевченківського районного суду міста Києва на посаду судді (а.с.16).
23.07.2020 позивач звернулась до Голови Шевченківського районного суду м.Києва із заявою щодо зарахування до стажу її роботи на посаді судді час вимушеного прогулу з 31.10.2017 по 31.01.2020, у відповідь на яку, листом від 24.07.2020 вих.№141/20 в задоволенні вказаної заяви було відмовлено (а.с.17-18).
Також позивач звернулась до ТУ ДСА в м.Києві із заявою від 02.07.2020 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 31.10.2017 по 31.01.2020, у відповідь на яку листом від 10.08.2020 №6 повідомлено, що вирішення цього питання підлягає розгляду в судовому порядку (а.с.19-20).
Вважаючи протиправними незарахування до стажу роботи позивача на посаді судді Шевченківського районного суду м.Києва часу вимушеного прогулу та невиплату середнього заробітку за вказаний період, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що період вимушеного прогулу позивача підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, а також на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволення позовних вимог про зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді періоду вимушеного прогулу з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року, в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
Наведене відповідає положенням ч.1 ст.308 КАС України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який визначає порядок нарахування та виплати пенсії.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Стосовно наведеного скаржником розрахунку середнього заробітку за період вимушеного прогулу позивача з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч1, 2 ст.255 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.         
З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва    31.10.2017 та поновлено на посаді Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №826/16288/17, яке було реалізовано наказом голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-35 від 31.01.2020.
Апелянт визнає, що період вимушеного прогулу позивача становить з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року.
Пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (в редакції, що були чинна на момент виникнення правовідносин) (далі - Порядок №100) встановлено, що обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу. 
Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
В силу п.13 Порядку №100 при обчисленні заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються, зокрема, основна заробітна плата, доплати і надбавки за вислугу років тощо.
Згідно з абз.8 п.2 Порядку №100 у разі, коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів. 
Положеннями п.10 Порядку №100 визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, упродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Згідно з довідкою ТУ ДСА в м. Києві №731 від 26.08.2020 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , з урахуванням заробітку за останні два місяці перед звільненням, становила 750,30 грн (а.с.79-78).
Виходячи із вказаної середньоденної заробітної плати скаржником здійснено розрахунок середнього заробітку за період вимушеного прогулу з урахуванням 562 робочих дні, в результаті чого середній заробіток визначено на рівні 421668,60 грн (750,30 грн х 562 р.д.).
В той же час, проводячи вказаний розрахунок середнього заробітку апелянтом не враховано положення п.2, 13 Порядку №100, відповідно до яких при здійсненні розрахунку має враховуватись зміна структури заробітної плати, підвищення окладів, премії, надбавки, доплати та інші виплати.
Так, в силу ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з п.22 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п.23 Розділу ХІІ до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ в редакції Закону від 2010 року (далі - Закон №2453-VІ).
Частиною 3 ст.133 Закону №2453-VІ визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 частину третю статті 133 Закону №2453-УІ в редакції Закону №192-VІІІ визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно.
Наведені положення законодавства вірно застосовані судом першої інстанції та правильно проведено розрахунок посадового окладу судді із застосуванням величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, з урахуванням права на надбавку за вислугу років у відповідному розмірі та із застосуванням визначених Порядком №100 коефіцієнтів.
При цьому, застосований судом першої інстанції розрахунок відповідає сталій правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 08.10.2019 у справі №826/3609/17, від 22.05.2019 у справі №572/2429/15, від 17.06.2020 у справі №820/1505/18. 
Отже, наведений апелянтом розрахунок не відповідає вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини, проведений без врахування положень п.2, 13 Порядку №100, а тому суд відхиляє відповідні обґрунтування апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за період вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до ч.1 ст.151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
В силу ч.4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Отже, враховуючи, що позивач обіймала посаду судді в Шевченківському районному суді міста Києва, саме ТУ ДСА в м. Києві здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу.
При цьому, положення КЗпП України та норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлюють такого порядку вирішення спірних правовідносин в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як стягнення з ДСА України шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів».
Наявність вказаної окремої бюджетної програми щодо виконання судових рішень жодним чином не свідчить про наявність з боку суду першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права, або неправильного вирішення справи по суті, а стосується вирішення питань, які виникають в процесі виконання судового рішення.
Разом з тим, встановлення способу виконання судового рішення є окремою процесуальною дією та вказане питання вирішується на підставі окремої заяви в порядку, визначеному ст.378 КАС України, і не може бути підставою для скасування чи зміни правильного по суті судового рішення.
При цьому, за правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. 
В той, же час списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів, що і було застосовано судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин.
При цьому, Державна судова адміністрація України в рамках даної справи має процесуальний статус третьої особи та жодних клопотань щодо залучення ДСА України до участі у справі в якості співвідповідача матеріали справи не містять, а тому колегія суддів доходить висновку про безпідставність вимог апеляційної скарги щодо зміни рішення суду першої інстанції шляхом стягнення на користь позивача коштів за період вимушеного прогулу із ДСА України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ТУ ДСА України в місті Києві на користь позивача суми суддівської винагороди за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року у розмірі 902255,00 грн.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині зарахування до стажу роботи на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1. часу вимушеного прогулу з 01 листопада 2017 року по 30 січня 2020 року та в частині незадоволених позовних вимог, в цих частинах судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 383 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 
Текст постанови виготовлено 16 січня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    В.О.Аліменко

                                                                                                    О.М.Оксененко