УХВАЛА

15 січня 2024 року 
м. Київ

справа № 640/1684/20
адміністративне провадження № К/990/36947/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Віталій Миколайович, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №640/1684/20 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 1 від 12 грудня 2019 року № 7/3 "Про неуспішне проходження прокурором атестації";
- визнати протиправними дії Генерального прокурора щодо видачі наказу № 2131ц від 21 грудня 2019 року про звільнення позивача з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24 грудня 2019 року;
- визнати незаконним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 2131ц від 21 грудня 2019 року;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) даній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24 грудня 2019 року;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2019 року по дату винесення судового рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії Генеральної прокуратури від 12 грудня 2019 року № № 7/3 "Про неуспішне проходження прокурором атестації" відносно ОСОБА_1 в частині висновків щодо: "наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності у частині невідповідності витрат і набутого майна під час його роботи в органах прокуратури (або в інших державних органах) ним та його близькими особами, їхнім офіційним доходам. Так, мати ОСОБА_1 у 2013 році придбала у власність транспортний засіб Volkswagen Tiguan (2013 року виробництва). При цьому офіційні доходи матері ОСОБА_1 та її близьких осіб є нижчими, ніж вартість набутого майна". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивач подав апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року залишено без змін.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Віталій Миколайович, звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення скаржником отримано ухвалу Верховного Суду від 17 листопада 2023 року - 23 грудня 2023 року.
05 січня 2024 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла заява про усунення недоліків шляхом, визначеним зазначеною ухвалою Верховного Суду.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку сторона позивача вказує, що копію оскаржуваної постанови отримав 22 січня 2022 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0102935118597. Вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції 19 лютого 2022 року, проте ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року касаційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, роз`яснивши, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. Вказану ухвалу отримано адвокатом позивача лише 30 вересня 2023 року. Звертає увагу на те, що сам позивач ухвалу Верховного Суду від 28 квітня 2022 року, направлену на адресу: АДРЕСА_1 , не отримував, оскільки на той час перебував разом із сім`єю у місті Тернопіль, що підтверджується довідкою переселенця № 6117-7500616850. Будь-яких інших осіб станом на 05 травня 2022 року за вказаною адресою не перебувало.
Сторона позивача також зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Вказує на те, що з 24 лютого 2022 року Київська область та місто Київ належали до територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебували в тимчасовій окупації, оточені (блоковані). Звертає увагу на те, що представник позивача із початку запровадження на території України воєнного стану та по серпень 2023 року перебував у лавах ЗСУ, а позивач разом із сім`єю покинув межі України та перебуває за кордоном. Вказані обставини спричинили неможливість отримання ухвали Верховного Суду від 28 квітня 2022 року та своєчасне звернення із цією касаційною скаргою. Така можливість, за твердженнями адвоката позивача, з`явилася лише після отримання 30 вересня 2023 року ухвали касаційного суду у відповідь на його лист-запит. Враховуючи вищевикладене представник позивача просить поновити строк на касаційне оскарження.
Перевіривши доводи вищевказаного клопотання, суд касаційної інстанції виходить з такого.
Так, Судом установлено, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена 21 грудня 2021 року, а касаційну скаргу адвокатом Поповичем В.М. подано на пошту 30 жовтня 2023 року, тобто з пропуском передбаченого статтею 329 КАС України тридцятиденного строку на касаційне оскарження.
В ухвалі від 17 листопада 2023 року скаржнику роз`яснено, що Суд перевіряє обставини пропуску строку на касаційне оскарження на підставі клопотання скаржника, в якому наведено поважність причин такого строку та наданих скаржником доказів, яким може бути надано відповідну правову оцінку Судом.
Судом також було установлено, що вперше подану адвокатом Поповичем В.М. касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2022 року повернув скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не наведено чіткого переліку норм права, висновку щодо застосування яких не ураховано судами попередніх інстанцій, та не обґрунтовано подібності правовідносин у справах. Також, Суд визнав необґрунтованим посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявник у тексті касаційної скарги не зазначив норми права, постанови Верховного Суду, на яку послався суд апеляційної інстанції, і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено, не обґрунтував необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, не зазначив чи такий висновок потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справ.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано позивачем ОСОБА_1 05 травня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102936318301).
Із цією касаційною скаргою сторона позивача звернулася засобами поштового зв`язку 30 жовтня 2023 року, тобто зі сплином близько 22 місяців із дня ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання до суду касаційної інстанції, зокрема, уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Так, в ухвалі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року скаржнику вказувалося про не доведення наявності підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права. Також, Суд звертав увагу на те, що висновки комісії ґрунтувалися на конкретних матеріалах атестації за результатами дослідження яких комісія приймала відповідне рішення про успішне (неуспішне) проходження прокурором атестації за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, що свідчить про неподібність правовідносин у наведених скаржником справах із цією справою. Отже, результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. 
В уточненій касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.
Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо суспільного інтересу та виняткового значення для скаржника не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування загальних підстав в уточненій касаційній скарзі скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судових рішень на пункт 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що при застосуванні норм права, судами попередніх інстанцій не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 640/455/20, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, від 16 грудня 2021 року у справі №640/1787/20 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 640/455/20, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, від 16 грудня 2021 року у справі №640/1787/20 на застосуванні висновків яких до спірних правовідносин наполягає скаржник у касаційній скарзі, спірні правовідносини склалися з приводу (не)правомірності звільнення позивачів з посади прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ із посиланням на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Водночас скаржник наводить лише витяги із означених постанов Верховного Суду без взаємозв`язку із висновками Верховного Суду щодо застосування саме норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, як і не зазначено скаржником конкретної норми (норм) права (із посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні та не наводить висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваних судових рішеннях.
У цьому аспекті також варто зауважити, що результат вирішення у кожній з наведених скаржником справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.
Так, у цій справі суди попередніх інстанцій, що оскаржуване рішення Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації містить доволі зрозумілу мотивацію, аналіз послідовності подій, за результатами чого, комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Зокрема, суди попередніх інстанцій встановили, що комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності та доброчесності, зокрема: у частині невідповідності витрат і набутого майна під час його роботи в органах прокуратури (або в інших державних органах) ним та його близькими особами, їхнім офіційним доходам; у частині наданих комісії відомостей Секретаріатом Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про те, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним із рішенням суду про повернення вилученого майна, не виконав рішення суду щодо повернення вилученого майна (горіхів), що належить господарському товариству (кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №         32015110000000033).
Натомість у справах № 640/537/20, № 640/1787/20 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані рішення Кадрової комісії стосовно позивачів у цих справах не відповідають критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваних рішень фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку. 
Отже, висновки Верховного Суду у справах № 640/537/20, № 640/1787/20 виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
У аспекті аргументів касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 814/886/17 щодо виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції здійснювати контроль та перевірку декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, Суд зауважує, що у цьому зв`язку Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування пункту 15 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ та підпункту 3 пункту 9, пунктів 11 та 13 Порядку № 221, зокрема, у постановах від 14 липня 2022 року у справі № 640/1083/20, від 30 серпня 2022 року у справі № 420/7408/20 та інших в частині повноважень Комісії здійснювати в рамках атестації прокурорів моніторинг способу життя прокурора або ж повної перевірки його декларацій з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, в обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Водночас скаржник не визначає щодо конкретно якої саме норми права, відсутній висновок Верховного Суду.
Суд звертає увагу скаржника, що формальне посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням вимог такого пункту щодо його обґрунтування.
Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник підставою касаційного оскарження судових рішень також зазначає, пункту 4 частини 4 статті 328 КАС України вказуючи, що суди не дослідили зібрані у справі докази.
Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини 2 статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.
Оскаржуючи судові рішення у справі, скаржник також посилається на пункт 2 частини другої статті 353 КАС України та зазначає, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки приміткою до статті 51-3 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у тому числі, є прокурори.
У вимірі доводів касаційної скарги необхідно зауважити про те, що у редакції до 08 лютого 2020 року пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України було передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Водночас Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, зазначений пункт був виключений із частини третьої статті 353 КАС України, яка визначає обов`язкові підстави для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд у разі порушення норм процесуального права.
Отже, з 08 лютого 2020 року розгляд справи судами попередніх інстанцій за правилами спрощеного позовного провадження не є обов`язковою підставою для скасування судом касаційної інстанції судових рішень з направленням справи на новий розгляд.
Разом з тим, така підстава залишилася у пункті 2 частини другої статті 353 КАС України, норма якої визначає, що оскаржувані судові рішення можуть бути скасовані з направленням справи на новий розгляд у разі порушення судами норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, підстави касаційного оскарження за пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України мають бути обґрунтовані скаржником у касаційній скарзі із посиланням на порушення судами норм процесуального права та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, який унеможливив встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.
З огляду на зазначене, саме лише посилання скаржника на віднесення посади позивача до переліку службових осіб, які містяться у статті 51-3 Закону України "Про запобігання корупції", не є належним обґрунтуванням підстав скасування судових рішень, визначених пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України.
Тому, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 17 листопада 2023 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.
Зазначене свідчить про неврахування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.
Щодо клопотання адвоката Поповича В.М. про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, колегія суддів, оцінивши наведені ним обставини та обґрунтування причин пропуску цього строку,  виходить з наступного.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, зазначає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Звернення з касаційною скаргою є другим, а підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало недотримання саме скаржником вимог статей 328 і 330 КАС України щодо належного викладення підстав, тобто, саме проявлений скаржником підхід до оформлення касаційних скарг став причиною для їх повернення.
Також, Суд зауважує на періоді часу, у якому відбувалося повторне звернення сторони позивача із повторною касаційною скаргою, що свідчить про допущення ним необґрунтованих зволікань щодо реалізації права на повторне звернення до суду. Так, загальний строк, що минув з дати виготовлення повного тексту постанови апеляційного суду і до дати звернення із цією касаційною скаргою становить майже 22 місяці, що значно виходить за межі як строку, встановленого КАС України для касаційного оскарження судових рішень.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
При цьому, Верховний Суд не наділений повноваженнями надавати оцінку іншим ухвалам, постановленим Верховним Судом у порядку визначеному цим Кодексом.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Так, в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, сторона позивача заперечує отримання 05 травня 2022 року ОСОБА_1 ухвали Верховного Суду від 28 квітня 2022 року про повернення вперше поданої касаційної скарги, вказуючи, що відповідно до копії довідки переселенця № 6117-7500616850 від 26 квітня 2022 року позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому позивач разом із сім`єю виїхав закордон де і перебуває на даний час. Адвокат Попович В.М. також не отримував вказану ухвалу Суду, оскільки із 24 лютого 2022 року перебував у лавах ЗСУ.
З приводу вказаних аргументів скаржника, Суд зазначає, що зі змісту постанови суду апеляційної слідує, що розгляд апеляційної скарги позивача відбувався у відкритому судовому засіданні за участю ОСОБА_1 та його адвоката Поповича В.М.
Отже, маючи намір оскаржити рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, позивач користуючись послугами адвоката мав можливість отримати консультацію щодо строків оскарження рішення суду апеляційної інстанції та процесуального права на повторне звернення до суду.
Судом установлено, що вперше касаційну скаргу скаржнику повернуто Верховним Судом ухвалою від 28 квітня 2022 року на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, а саме у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Одночасно, на веб сторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень, 29 квітня 2022 року оприлюднено ухвалу Верховного суду від 28 квітня 2022 року (номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 104112717).
За даними автоматизованої системи документообігу суду, копію ухвали Верховного Суду від 28 квітня 2022 року надіслано 02 травня 2022 року рекомендованим поштовим відправленням на адресу АДРЕСА_1 (штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення - 0102936318301).  
Вказана адреса позивача була зазначена його представником у касаційній скарзі, отже Судом виконано обов`язок щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення ним процесуальних дій у справі.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано ОСОБА_1 05 травня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102936318301).
У аспекті доводів адвоката позивача про те, що ОСОБА_1 не отримував вказаної ухвали, оскільки із 26 квітня 2022 року фактично проживає у місті Тернопіль, колегія суддів зауважує, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. 
Частиною першою статті 131 КАС України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби.
Водночас згідно із відомостями, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду», будь-яких заяв про зміну адреси місцезнаходження чи листування до суду касаційної інстанції від позивача чи його представника до Суду не надходило.
При цьому, адвокат Попович В.М. у повторно поданій касаційній скарзі у відомостях щодо місцяпроживання/знаходження позивача знову вказує адресу: АДРЕСА_1 . 
Також, як слідує із доданої до касаційної скарги копії закордонного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 перетнув кордон лише 11 серпня 2022 року. 
Разом із тим, сторона позивача не зазначає про обставини, які об`єктивно перешкоджали та унеможливлювали повторне звернення ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції у період до 11 серпня 2022 року.
Згідно з усталеною практикою, викладеною в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії ) (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") (Application no. 11681/85).
Своєю чергою невчинення позивачем дій щодо з`ясування стану розгляду його касаційної скарги може свідчити про втрату правового інтересу до цього спору.
Стосовно аргументів адвоката Поповича В.М. щодо його перебування з 24 лютого 2022 року у складі лав ЗСУ, що унеможливило отримання ним ухвали від 28 квітня 2022 року про повернення вперше поданої касаційної скарги та повторне її подання до 30 вересня 2023 року, колегія суддів зазначає, що ці обставини не позбавляли позивача можливості з метою реалізації його права на касаційне оскарження судових рішень у цій справі звернутися до Суду із касаційною скаргою особисто або ж звернутися за правовою допомогою до іншого адвоката.
Стосовно доводів про те, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду, колегія суддів зауважує, що ця обставина не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин. Окрім реалізації такого права без зайвих зволікань, скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
При попередньому зверненні із касаційною скаргою скаржником не було дотримано вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а саме: у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. Разом із тим, такі дії залежали виключно від скаржника.
Звертаючись повторно із цією касаційною скаргою сторона позивача в частині визначення підстав касаційного оскарження судових рішень належних обґрунтувань не навела, що мало наслідком, в тому числі, залишення касаційної скарги без руху і як зазначалося вище ці недоліки так і не було усунуто.
Суд повторно зазначає, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, наведені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження не є обставинами об`єктивного і непереборного характеру, які б унеможливили або значно утруднили можливість реалізації ОСОБА_1 особисто або в порядку представництва права на судовий захист у строк, установлений процесуальним законом для звернення до адміністративного суду.
Будь-яких інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, доводів на їх обґрунтування скаржником не наведено, відповідних доказів на їх підтвердження не надано.
За змістом пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Враховуючи вищевикладене, відсутність відповідних доказів щодо поважності підстав пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 333 КАС України за наслідками розгляду заяви скаржника щодо усунення недоліків касаційної скарги.
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Віталій Миколайович, строку на касаційне оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №640/1684/20.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Віталій Миколайович, про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №640/1684/20.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Віталій Миколайович, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №640/1684/20 за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  В.М. Соколов