Номер провадження: 22-ц/813/1650/24 
Справа № 496/4072/22
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/4072/22
Провадження номер: 22-ц/813/1650/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачі – 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета позову - ОСОБА_4 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета позову- ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Буран В.М. 10 травня 2023 року, повний текст рішення складений 05 червня 2023 року, 

встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на її користь: 1) матеріальну шкоду в розмірі - 188 691,18 грн., заподіяну внаслідок вчинення ДТП; 2) відшкодування моральної шкоди в розмірі - 40 000 грн.. Також позивачка просить стягнути з відповідачів судові витрати (а. с. 2 - 7).
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 17.05.2021 року на автодорозі М-05 Київ-Одеса, 298 км.+730 м. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , власником, якого є ОСОБА_1 та транспортного засобу Daf XR, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 , та на момент ДТП знаходився під керуванням ОСОБА_2 ..
Автомобіль Daf XR, який належить ОСОБА_3 , був закріплений за громадянином ОСОБА_4 , який згідно договору підряду № ГТ-00004343 від 01.05.2021 року виконував роботу щодо перевезення вантажів. 
По факту ДТП був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 117885 від 17.05.2021 року та направлений на розгляд до Ківерцівського районного суду Волинської області, за місцем реєстрації водія транспортного засобу Renault Master. Разом із протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 117885 від 17.05.2021 року, в судовому засіданні були також досліджені інші матеріали справи, а саме: - схема місця ДТП; - пояснення свідків; - відео із фіксацією даного ДТП; - висновок експерта NCE-19/103-21/9292-IT від 31.01.2022 року, відповідно якого встановлено, що дії водія автомобіля Daf XR знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Покази водія Daf XR ОСОБА_2 щодо механізму розвитку даної ДТП є технічно неспроможними. Матеріалами справи про адміністративне правопорушення не доведено, що водієм транспортного засобу Renault Master було порушено п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху та з матеріалів справи, не вбачається, що причиною ДТП стали дії останнього, оскільки викладені у протоколі обставини спростовуються висновком експерта № CE-19/103-21/9292-IT від 31.01.2022 року. Провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно водія транспортного засобу Renault Master ОСОБА_4 було закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку від 23.06.2021 року, вартість матеріального збитку, спричиненого пошкодженням належного позивачці автомобіля складає - 460 091,18 грн.. Згідно вказаного висновку, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає - 660 521,42 грн., тобто більше ніж його залишкова вартість на момент ДТП. Тому відновлення автомобіля є економічно недоцільним, автомобіль визнано знищеним, а вартість матеріального збитку встановлено у розмірі залишкової вартості вказаного автомобіля.
Таким чином, загальна сума спричиненої матеріальної шкоди складає – 460 091,18 грн..
Страховою компанією, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача, ОСОБА_1 виплачено - 127 400,00 грн.. Також, власником пошкодженого транспортного засобу Renault Master ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу від 13.08.2022 року, про продаж пошкодженого транспортного засобу Renault Master для розборки на запчастини. Згідно даного договору купівлі-продажу від 13.08.2022 року, залишкова вартість даного транспортного засобу після вчиненого ДТП становила - 144 000 грн.. 
Отже, у відповідності до ст. 1194 ЦК України, стягненню з відповідача підлягає різниця між розміром шкоди та сумою, яка виплачена страховою компанією та сумою, отриманої після продажу транспортного засобу Renault Master для розборки на запчастини, а саме - 188 691,18 грн.. 
Також, позивачка просить стягнути на її користь на відшкодування моральної шкоди - 40 000 грн..

Позиція сторін по справі в суді першої інстанції

29.11.2022 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву від адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , в якому представник відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , з тих підстав, що відносно ОСОБА_2 не складалося жодного протоколу про адміністративне правопорушення та судом він не притягувався до адміністративної відповідальності (а. с. 85 – 86).
30.11.2022 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву від адвоката Куценка Юрія Олександровича, діючого від імені ОСОБА_3 , в якому представник відповідача просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі (а. с. 92 – 93). Посилається на те, що пошкоджений автомобіль 2016 року випуску, його було придбано та вперше зареєстровано лише - 26.09.2019 року. ДТП сталося - 17.05.2021 року, тобто на момент ДТП автомобіль вже експлуатувався півтора роки. Наданий до суду договір купівлі-продажу транспортного засобу від 13.08.2022 року немає детальної фіксації стану автомобіля, у тому числі відсутні фото його огляду, які б дозволили перевірити факт належної оцінки таких залишків. Акт технічного стану транспортного засобу зафіксував пробіг 298 000 км., що для автомобіля який експлуатувався півтора роки вказує на нещадну експлуатацію, що впливає на його оцінку. ОСОБА_1 зазначено що власником автомобіля є вона, однак в документах зазначено, що власником є - ПП «Глобус транс», яке страхувало автомобіль, а розпоряджатись ним надано право водію ОСОБА_4 .. Виплата страховою компанією здійснювалась на іншу особу, яка зазначена як власник майна. Постановою Ківерційського районного суду Волинської області від 18.02.2022 року по справі № 158/2572/21 за результатом розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 закрито. Зазначена постанова не містить оцінки дії учасника ДТП ОСОБА_2 ..
23.12.2022 року до суду першої інстанції надійшло заперечення від  ОСОБА_1  на відзиви адвоката Білянської К.А., діючої від імені ОСОБА_2 , та адвоката Куценка Ю.О., діючого від імені ОСОБА_3 , в якому позивачка зазначає, що у відповідності ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Стороною відповідача ОСОБА_2 не надано суду будь-яких доказів на підтвердження своєї невинуватості. Позивачка надала суду висновок експерта № СЕ-19/103-21/9292-ІТ від 31.01.2022 року, згідно якого встановлено причинний зв`язок в настанні даної ДТП саме з діями водія ОСОБА_2 (а. с. 106 – 112).

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди - 188 691,18 грн.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі - 2 287,00 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а. с. 209 – 216).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є доведеним відповідними доказами тільки в частині завдання майнової шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі адвокат Білянська Катерина Аркадіївна, діюча від імені ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а. с. 223 - 226).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року. Ухвалити нове судове рішення в частині відшкодування моральної шкоди, задовольнивши позов в цій частині (а. с. 235 - 236).

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апеляційна скарга адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги представник відповідача посилається на те, що відносно ОСОБА_2 не складалося жодного протоколу про адміністративне правопорушення, судом він не притягувався до адміністративної відповідальності. Крім того, судом першої інстанції помилково враховано постанову Ківерційського районного суду Волинської області від 18.02.2022 року по справі № 158/2572/21, оскільки дана постанова не відповідає законним вимогам. Судове рішення постановлено за відсутності доказів на підтвердження наявності винного діяння, наявності причинно-наслідкового зв`язку між вчиненням діяння та завданою шкодою.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не повно досліджено всі обставини, які мали місце в даній справі. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позивачкою не було надано всіх доказів завдання їй моральної шкоди.

Позиції сторін у суді апеляційної інстанції

Сторони по справі не скористалися своїм правом на подачу відзивів на апеляційні скарги. Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.06.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року (а. с. 231).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.
Відповідно до довідки про доставку електронного документу від 21.06.2023 року ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі (а. с. 233).
Поштові рекомендовані повідомлення на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 повернулися до Одеського апеляційного суду з відміткою про отримання адресатами копії ухвали про відкриття провадження у справі (а. с. 234).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року (а. с. 240).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.
Відповідно до довідки про доставку електронного документу від 29.06.2023 року ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі (а. с. 242).
Поштові рекомендовані повідомлення на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 повернулися до Одеського апеляційного суду з відміткою про отримання адресатами копії ухвали про відкриття провадження у справі (а. с. 243).
За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що сторони по справі є повідомленими про надходження апеляційних скарг та розгляд справи в апеляційному суді.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа з ціною позову - 228 697,18 грн. є малозначною. Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

17.05.2021 року на автодорозі М-05 Київ-Одеса, 298 км.+730 м., відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , власником, якого є - ОСОБА_1 та транспортного засобу Daf XR, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 та на момент ДТП знаходився під керуванням ОСОБА_2 .. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
За фактом ДТП був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 117885 від 17.05.2021 року.
Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку від 23.06.2021 року, вартість матеріального збитку, спричиненого пошкодженням належного позивачу автомобіля складає - 460 091,18 грн.. Згідно вказаного висновку, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає - 660 521,42 грн., тобто більше ніж його залишкова вартість на момент ДТП. Тому відновлення автомобіля є економічно недоцільним, автомобіль визнано знищеним, а вартість матеріального збитку встановлено у розмірі залишкової вартості вказаного автомобіля.
Страховою компанією, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача, було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі - 127 400,00 грн..
Автомобіль Daf XR, який належить ОСОБА_3 , був закріплений за громадянином ОСОБА_4 , який згідно договору підряду № ГТ-00004343 від 01.05.2021 року виконував роботу щодо перевезення вантажів. 
ОСОБА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є власником пошкодженого транспортного засобу Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , який на підставі договору найму/оренди/автомобіля від 01.10.2019 року передала в оренду ПП «Глобус-Транс».
Цивільно-правова відповідальність автомобіля Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована ПП «Глобус-Транс».
Відповідно до наказу № 01/05/21 від 01.05.2021 року про закріплення за транспортним засобом Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , закріплений за ОСОБА_4 .. Відповідно договору підряду № ГТ-00004343 від 01.05.2021 року, ОСОБА_4 виконував роботу з перевезення вантажів на автомобілі Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 .
Висновком експерта NCE-19/103-21/9292-IT від 31.01.2022 року встановлено, що дії водія автомобіля Daf XR ОСОБА_2 знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, внаслідок порушення водієм п. 10.8 ПДР України. Покази водія Daf XR ОСОБА_2 , щодо механізму розвитку даної ДТП є технічно неспроможними. 
Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.02.2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
13.08.2022 року ОСОБА_1 продала пошкоджений транспортний засіб Renault Master для розборки на запчастини. Згідно даного договору купівлі-продажу від 13.08.2022 року, залишкова вартість даного транспортного засобу після вчиненої ДТП становить - 144 000 грн.. 
Правовідносини по даній справі щодо відшкодування шкоди, регулюються ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи, за якими  суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права. Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах 

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.
Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП – через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Однак, відповідачем ОСОБА_2 не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відмови у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок джерела підвищеної небезпеки.
Положеннями пунктами 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів понесення нею психологічних страждань, істотних вимушених змін у житті (втрата працездатності, довгого відновлення в лікарні тощо)
Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
У позові ОСОБА_1 вказувала, що їй завдано моральну шкоду самим фактом знищення її майна. 
Колегія суддів, за встановлених по справі обставин фізичного знищення належного позивачці автомобіля вважає, що останній було завдано моральну шкоду у вигляді душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням належного їй майна.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди колегія суддів приймає до уваги характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральну шкоду, вимоги розумності та справедливості. Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягнення на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в розмірі – 5 000,00 грн.. 
Відповідно до частин першої – третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17, провадження № 61-12580ск19, від 15 червня 2022 року у справі № 462/3625/15-ц, провадження № 61-3226св21.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 та його представник не надали апеляційному суду належних, допустимих доказів у спростування доказів позивачки, а саме - визначення вартості матеріального збитку, будь-яких клопотань, у тому числі про призначення будь-якої експертизи у цій частині, не подали.
Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Таким чином, вищенаведеними нормами діючого законодавства та встановленими судом першої інстанції обставинами спростовуються доводи відповідача, в тому числі аргументи, викладені у апеляційній скарзі щодо помилкового застосування судом першої інстанції положень ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги адвоката Білянської К.А., діючої від імені ОСОБА_2 , є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянтів з висновками суду щодо їх оцінки, які в свою чергу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 є частково доведеною.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково доведеними. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної шкоди є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , відсутні.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, судом в цій частині порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказані частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди за вищевказаного обґрунтування.

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Білянської Катерини Аркадіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року в частині стягнення майнової шкоди – залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди – скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі – 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.. У задоволенні решти позовних вимог про відшкодування морально шкоди – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:                         А. П. Заїкін 

Судді:                         С. О. Погорєлова

                        О. М. Таварткіладзе