ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/9881/23                Головуючий суддя І інстанції Губська Я. В.
Провадження № 22-ц/818/525/24        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інші
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2024 року                                                                          м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лиска Павла Олександровича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року, у справі за заявою стягувача ОСОБА_1 , подану адвокатом Лиска Павлом Олександровичем, боржник: ОСОБА_2 про визнання на території України рішення іноземного суду,-
В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про визнання на території України рішення іноземного суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року клопотання стягувача ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто разом з документами, що додані до нього.
Не погодившись з ухвалою представник ОСОБА_1 – адвокат Лиска П.О. ухвалу скасувати, матеріали справи направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні іноземного суду зазначено адресу, куди направлялись документи.
Вказує, що мається відповідь від місцевого суду Гамбурга-Гарбурга в м. Гамбург Федеративної Республіки Німеччини у сімейній справі №637 F 158/22 від 11.07.2023 про те, що рішення від 14 грудня 2022 року разом і заявою суд намагатиметься вручити батькові дитини за адресою АДРЕСА_1 .
Вважає, що подані документи свідчить про повідомлення ОСОБА_2 як за місцем , що був вказаний у ФРН так і в України, тобто на той адрес, який був відомий державним органам в ФРН при оформленні документів.
Вказує, що в клопотанні стягувач зазначав про те, що остання відома адреса як ВПО є саме Київський район м. Харкова, де він і проживав постійно. Також станом на 08.10.2023 року біля будинку АДРЕСА_2 стояв транспортний засіб, який використовувався ОСОБА_2 . Також місце роботи боржника м. Харків, той його місцезнаходження у м. Харкові стягувачем не ставилося під сумнів.
Вважає, що подання заяви за останнім відомим місцем реєстрації проживання боржника передбачена ЦПК України, оскільки іншої змоги отримати персональні дані ОСОБА_2 у них не має можливості.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Залишаючи заяву без розгляду та повертаючи її заявнику суд першої інстанції зазначив наступне.
З доданих до заяви матеріалів не вбачається наявність документу, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Посилання представника у клопотанні на те, що своє рішення від 14.12.2022 іноземний суд намагатиметься вручити батькові за адресою: АДРЕСА_1 - не відноситься до документу про повідомлення особи про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно ч.3 ст.466 ЦПК України суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, або клопотання подане особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.
Крім того, суд звернув увагу на відсутність у нього юрисдикційних повноважень розглядати цю заяву, обґрунтувавши свій висновок вимогами ст. 464 ЦПК України, якою передбачено, що питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Звертаючись до Київського районного суду м. Харкова з заявою заявник ОСОБА_1 посилається на відомості з довідки ВПО боржника ОСОБА_2 за 2015 рік щодо реєстрації його по АДРЕСА_3 . З представлених до суду документів також вбачається інша адреса ОСОБА_3 , як: АДРЕСА_1 та адреса листування у Федеративній Республіці Німеччина у м. Гамбург.
Згідно інформації реєстру територіальної громади м. Харкова, ОСОБА_2 на території м. Харкова та за вищевказаною адресою: АДРЕСА_3 зареєстрованим не значиться.
Відповідно до відомостей Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції Головного управління у Донецькій області ДМС України отриманих 17.11.2023 на запит суду, станом на 15.05.2017 ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, місцем проживання (перебування) боржника з 2017 року є територія, що не відноситься до Київського району м.Харкова. Даних про реєстрацію ОСОБА_2 станом на 2023 рік в м. Харкові суду не надано.
За таких обставин суд вважав, що дана справа не підлягає розгляду в Київському районному суду м.Харкова, оскільки відоме останнє місце реєстрації боржника, яке не є територією Київського районного суду м. Харкова, даних про реєстрацію боржника в Київському районі м. Харкова станом на 2023 рік не має, а заява ОСОБА_1 , подана адвокатом Лиска П.О. не відповідає вимогам ст. 466 ЦПК України, а тому відповідно до вимог ч.3 ст. 466 ЦПК України заява підлягає залишенню без розгляду та поверненню заявникові.
Колегія суддів погоджується з такими висновками та наведеним у рішенні суду їх обґрунтуванням.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до Київського районного суду м.Харкова з заявою заявник ОСОБА_1 посилається на відомості довідки ВПО боржника ОСОБА_2 за 2015 рік, щодо реєстрації по АДРЕСА_3 . З представлених до суду документів також вбачається адреса ОСОБА_3 , як: АДРЕСА_1 та адреса листування у Федеративній Республіці Німеччина у м.Гамбург.
Згідно інформації реєстру територіальної громади м.Харкова, ОСОБА_2 на території м.Харкова та за вищевказаною адресою: АДРЕСА_3 зареєстрованим не значиться.
Відповідно до відомостей Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції Головного управління у Донецькій області ДМС України отриманих 17.11.2023 на запит суду, станом на 15.05.2017 ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
У ст. 472 ЦПК України визначений наступний порядок подання клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню:
1. Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.
2. До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:
1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;
2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;
3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Згідно ст. 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.
У статті 466 ЦПК України визначені наступні вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду:
1. Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:
1) ім`я (найменування) особи, яка подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;
3) мотиви подання клопотання.
Суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
2. До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
3. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи:
1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання;
2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні);
3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи;
4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше);
5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником);
6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.
4. Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, або клопотання подане особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.
5. У випадку подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в електронній формі документи, зазначені в пунктах 1-4 частини третьої цієї статті, можуть подаватися у копіях, проте заявник повинен надати такі документи до суду до початку судового розгляду вказаного клопотання. У разі неподання вказаних документів клопотання повертається без розгляду, про що судом постановляється відповідна ухвала.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 638/1720/20 (провадження № 61-6497св21) було зазначено, що відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.
У п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України передбачено, Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.
У даному випадку заявниця просить визнати рішення суду Федеративної республіки Німеччини, яким було встановлено, що заявниця є опікуном дитини. При цьому, як вбачається зі змісту рішення іноземного суду - останнім відомим місцем проживання боржника на день його ухвалення є адреса у Федеративні республіці Німеччині, а не в Україні, як безпідставно вказано у доводах апеляційної скарги. Заявниця, яка діє в особі свого представника – адвоката Лиски П.О. у доводах скарги зазначає, що після ухвалення згаданого рішення іноземного суду батько дитини – ОСОБА_2 без узгодження з нею виїхав разом з дитиною в Україну і вона вважає, що він з дитиною мешкають за адресою, де він колись був зареєстрований як Тимчасово переміщена особа у м. Харкові, за територіальною підсудністю Київського районного суду м. Харкова. 
Зі змісту рішення іноземного суду не вбачається, що батько дитини – ОСОБА_2 був повідомлений судом про розгляд цієї справи. Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними і висновків суду не спростовують.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягувачем не подано всіх документів, які необхідні для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України, зокрема у частині дотримання належного порядку і вчасного виклику сторони, проти якої було винесене рішення, в суд.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 4, 5, 7 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми 1980р. (ратифікована із заявами та застереженням Законом України № 135-VI від 06.03.2008, набрала чинності для України з 01.11.2008), учасницею якої також є Федеративна республіка Німеччини: будь-яка особа, яка отримала на території Договірної Сторони рішення стосовно опіки над дитиною і яка бажає, щоб це рішення було визнане або виконане в іншій Договірній Державі, може подати з цією метою заяву до центрального органу в будь-якій Договірній Державі. Центральний орган запитуваної Держави без зволікань уживає чи забезпечує вжиття всіх належних, на його думку, заходів, якщо необхідно шляхом порушення розгляду компетентними органами цієї Держави, для того, щоб: a) установити місцезнаходження дитини; b) запобігти, зокрема шляхом будь-яких необхідних тимчасових заходів, заподіянню шкоди інтересам дитини чи заявника; c) забезпечити визнання чи виконання рішення. Якщо центральний орган запитуваної Держави має підстави вважати, що дитина знаходиться на території іншої Договірної Держави, він надсилає документи безпосередньо та без зволікань до центрального органу цієї Держави. Рішення стосовно опіки, ухвалене в одній Договірній Державі, визнається та, якщо воно підлягає виконанню в Державі походження, приймається до виконання у будь-якій іншій Договірній Державі. 
Крім того, відповідно до статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 136-VI (набрала чинності для України 01.02.2008, учасником якої є також ФРН), з урахуванням приписів ст. 6 цієї Конвенції, які надали необхідну юрисдикцію суду ФРН у визначені опікуном дитини-біженця, - заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах, тобто без додаткового рішення суду в Україні.
Також колегія суддів у контексті наведених у заяві про визнання рішення іноземного суду підстав вбачає дійсну її мету звернення до суду: повернення до опікуна – матері ОСОБА_1 дитини, яка була викрадена її батьком – ОСОБА_2 та вірогідно була вивезена ним в Україну. З огляду на згадані міжнародні зобов`язання України щодо визнання вищевказаного рішення суду ФРН про визначення ОСОБА_1 опікуном дитини колегія суддів враховує, що заявниця ОСОБА_1 має право на захист порушеного права у порядку, який визначений Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (про приєднання України до Конвенції з заявою див. Закон України № 3303-IV від 11.01.2006, ВВР, 2006, № 16, ст.140, набрала чинності для України з 01.09.2006)
Так, згідно ст.ст. 6, 7 згаданої Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною (далі - заявник), може звернутися до Мін`юсту або центрального органу будь-якої іншої держави, що є Стороною згаданої Конвенції (у даному випадку – у ФРН), із заявою про сприяння поверненню дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. До зазначених заяв додаються документи, в яких міститься інформація, що стосується порушеного питання (засвідчена копія рішення або угоди щодо встановлення опіки (піклування) чи щодо права заявника на спілкування з дитиною; витяг з нормативно-правових актів з відповідних питань та/або обґрунтоване посилання на відповідні норми; документи, що підтверджують факт постійного проживання дитини в Україні; довіреність заявника), та їх засвідчений переклад на офіційну мову держави, в якій імовірно перебуває дитина, або англійську чи французьку мову, та отримати відповідне рішення суду про повернення дитини (див. з цього приводу п.п. 3, 4, 9, 11, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980р, затв. Постановою КМУ від 10 липня 2006 р. № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 р. № 795). 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лиска Павла Олександровича залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 04 березня 2024 року.
       
Головуючий                                                         В.Б.Яцина. 

Судді колегії                                                        І.В.Бурлака.

                                                                       Ю.М.Мальований.