Справа № 455/885/21                                Головуючий у 1 інстанції: Кушнір А.В. 
Провадження № 22-ц/811/3442/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       19 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                       з участю позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року в складі судді Кушніра А.В. в справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-
встановив:
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, просила суд визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Вимоги обґрунтовані тим, що народилася та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 2006 року постійно проживає за вказаною адресою та після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично вступила в управління житловим будинком та іншим майном.
Після смерті ОСОБА_7 відкрито спадкову справу, оскільки технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 27.05.1987, був оформлений на батька та у погосподарських книгах батько значився головою робітничого двору, однак згодом знайдено Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 14.06.1988, видане на прізвище ОСОБА_8 , відтак оформлення права власності на житловий будинок у порядку спадкування по смерті батька ОСОБА_7 є не можливим.
Зазначає, що ОСОБА_8 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично усиновила її маму ОСОБА_9 , однак офіційних документів не оформляла. У погосподарських книгах її мама ОСОБА_10 значиться, як дочка ОСОБА_8 , її батько ОСОБА_7 , як зять ОСОБА_8 , вона із братами, як внуки. Спадкоємцями ОСОБА_8 могли бути її чоловік ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_11 який у 1944 був мобілізований і пропав безвісти, утриманка (її мама) ОСОБА_12 . Інших спадкоємців та близьких родичів, які б могли претендувати на оформлення спадкових прав по смерті ОСОБА_8 не було.
Крім цього, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживали: її батько ОСОБА_7 з дня свого одруження до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , її брат ОСОБА_13 з дня народження до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , який не одружувався, власної сім`ї не мав, її брат ОСОБА_14 , з дня свого народження, однак на день смерті ОСОБА_15 був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_2 . Його діти: дочка - ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не заперечують, щодо визнання права власності за нею ОСОБА_2 , на житловий будинок за набувальною давністю. ОСОБА_15 розлучився, іншої сім`ї не мав. У будинковій книзі та погосподарських книгах після смерті ОСОБА_8 господарем робітничого двору значився її батько ОСОБА_7 .
Разом з тим, на даний час не вбачається жодного способу оформлення права власності на будинок, окрім, як у судовому порядку за набувальною давністю, оскільки не виявлені родинні зв`язки між ОСОБА_8 та нею ОСОБА_2 для оформлення спадкових прав у п`яту чергу згідно ст. 1265 ЦК України, а також приватизувати спірний житловий будинок чи в інший спосіб оформити правовстановлюючі документи не вбачається можливим.
Стверджує, що відкрито, добросовісно, безперервно володіє нерухомим майном більше ніж 10 років, фактично з 2006 року, з дня смерті батька ОСОБА_7 , та з чоловіком ОСОБА_18 постійно проводять поточні та капітальні ремонти за власні кошти та покращують будинок. Було проведено ремонт даху, фасад будинку, змінено електропроводку, замінено вікна, огорожу навколо будинку.
Просила визнати за нею право власності на спірний житловий будинок за набувальною власністю.
Ухвалою суду від 22.11.2021 провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Ухвалою суду від 06.03.2023 залучено у справі правонаступників позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
22.05.2023 до суду надійшла уточнена позовна заява від правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, просив визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
16.06.2023 від правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду надійшла заява в якій останній відмовляється від позовних вимог на користь брата ОСОБА_1 та не претендує на визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 .
Оскаржуваним рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовлено.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 , вважає, що таке ухвалено без врахування об`єктивних обставин справи, що мають значення для справи.
Зокрема, суд не врахував факт тривалого, добросовісного володіння будинком із 2006 року його спадкодавцем ОСОБА_2 , яка приєднана до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володів її батько ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Про давність володіння попередній позивач ОСОБА_2 заявляла не від дня свого народження, а від смерті свого батька ОСОБА_7 із 2006 року.
Зазначає, що ОСОБА_2 мала достатньо підстав вважати свого батька власником будинку, маючи технічний паспорт від 27.05.1987, будинкову книгу та витяги із по господарської книги № 105 оформленої на нього, як голову робітничого двору, однак у процесі оформлення спадщини ОСОБА_2 довідалася про наявність свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане 14.06.1988 на прізвище ОСОБА_8 , що унеможливило спадкування будинку ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 .
Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником та безпідставно покликався на відповідну судову практику, яка є вирваною із контексту інших правовідносин та обставин справи.
При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави стверджувати, що ОСОБА_2 володіла майном за волею власниці ОСОБА_8 і завжди знала, хто є власником, оскільки остання заповіт на випадок смерті не складала, право власності за життя не оформляла.
Крім цього, ОСОБА_2 на день смерті ОСОБА_8 не проживала та не була зареєстрована у спірному будинку.
Покликається на судову практику щодо розгляду відповідних справ, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, де необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.
Щодо належності відповідача, то зазначає, що спірний будинок не має власника, оскільки свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видане 14.06.1988 на прізвище ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часу смерті ОСОБА_8 не відомі будь які спадкоємці, які б могли набути право власності на спадкове майно або претендували на таке чи набули у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Стверджує, що у рішенні відсутні висновки, які саме обставини не доведено позивачкою ОСОБА_2 та її правонаступником ОСОБА_1 , який не знав та не міг знати власницю ОСОБА_8 , тому суд мав оцінити докази з позиції набувача майна, а саме чи була воля власника ОСОБА_8 передати майно ОСОБА_1 .
Вважає, що суд неправильно застосував положення ст. 344 ЦК України, зазначає, що з дня смерті своєї мами ОСОБА_2 , відкрито, добросовісно та безперервно володіє нерухомим майном та приєднює до часу свого володіння увесь час, протягом якого таким майном володіла мама, фактично із 2006 року, тобто з дня смерті діда ОСОБА_7 . 
Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 рокута ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на спірний будинок за набувальною власністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, при цьому, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Врахувавши положення закону та встановлені обставини справи про те, що власником спірного житлового будинку була ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак, відомості про перехід від останньої права власності в порядку спадкування до спадкоємців в матеріалах справи відсутні, позивачка ОСОБА_2 за життя не набула права власності на спірний житловий будинок на момент заволодіння таким, взявши до уваги те, що давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності та те, що сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд дійшов висновку, що позивачкою та її правонаступником не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
При вирішенні справи суд врахував правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. 
Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує таке.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності в цілому ОСОБА_8 , що підтверджується копією довідки Самбірського МБТІ від 18.05.2017 № 795 та копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14.06.1988, виданого на підставі рішення Старосамбірського райвиконкому від 19.05.1988 № 147 (а.с. 23-24).
Згідно із даними технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 28.04.2021, загальна площа будинку 78,4 кв.м., житлова 40,5 кв.м., рік побудови 1936 (а.с. 14-17).
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 30.03.2016 (а.с. 36).
Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 30.03.2016, між ОСОБА_19 та ОСОБА_20 зареєстровано шлюб 21.11.1922 (а.с. 34).
ОСОБА_19 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 30.03.2016 (а.с. 35).
Із копії архівної довідки Центрального державного архіву України м. Львів №Г-106 від 13.04.2016 слідує, що ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були батьками ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_7 №474 від 29.03.2016 у 1944 році був мобілізований та пропав безвісти в 1944 році (а.с. 37-38).
Позивачка ОСОБА_23 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9 , її батьками були ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією паспорта громадянина України ОСОБА_2 , копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією свідоцтва про народження (а.с. 7, 9, 10).
Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 31.10.2015, 14.10.1954 зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_24 – батьками позивачки ОСОБА_25 (а.с. 40).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 31.10.2015, ОСОБА_26 народилася ІНФОРМАЦІЯ_10 , її батьками були ОСОБА_27 та ОСОБА_28 (а.с. 39).
Батьки позивачки ОСОБА_25 - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_29 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , були батьками також і ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_10 від 30.10.2015, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_7 від 30.10.2015, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 30.10.2015, копією свідоцтва про смерть ОСОБА_13 від 12.07.2010, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ІНФОРМАЦІЯ_13 , копією свідоцтва про смерть ОСОБА_14 від 04.11.2013 (а.с. 41-48).
Як вбачається з копії погосподарської книги від 01.12.1950 членами сім`ї ОСОБА_8 зазначені: ОСОБА_19 як чоловік та ОСОБА_26 як дочка (а.с. 61).
Відповідно до копій по господарських книг, особистий рахунок № 95 за 1964, 1967 роки, головою двору зазначено ОСОБА_8 , ОСОБА_7 – зять, ОСОБА_10 – дочка, ОСОБА_30 – внучка, ОСОБА_13 – внук, ОСОБА_14 – внук (а.с. 57-61).
Згідно із копією погосподарської книги № 96 за 1974 рік, голова сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_7 – зять, ОСОБА_30 – внучка, ОСОБА_13 – внук, ОСОБА_14 внук (а.с. 55,56).
Відповідно до довідки виконкому Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області №1001 від 23.10.2015 ОСОБА_8 проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею проживали однією сім`єю та були зареєстровані: зять – ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_14 , онук ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_15 та онук ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_16 (а.с. 28).
Згідно із довідкою Стрільбицького старостинського округу №283 від 05.04.2021 ОСОБА_2 вступила в управління фактичним майном по АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька вона доглядала за будинком, робила поточний ремонт (а.с. 25).
Відповідно до Акту обстеження матеріально – побутових умов від 05.04.2021 ОСОБА_2 не зареєстрована, але фактично проживає в АДРЕСА_1 в будинку батька. Після смерті батька доглядала за будинком (а.с. 26).
Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.10.2017, спадкоємцем майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 20.07.2021 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.73).
Як вбачається із копії спадкової справи № 32/2012, заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємцями майна останньої, які прийняли спадщину, є її сини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_18 .
Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, як позивачка так і її правонаступник посилалися на те, що позивачка ОСОБА_2 , разом із сім`єю, фактично проживали у спірному будинку, утримували такий та відкрито й добросовісно користувалися ним більше ніж 10 років, а після смерті останньої ОСОБА_1 продовжив відкрито, добросовісно та безперервно володіти спірним будинком.
Відповідно до ч.ч 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено наступні висновки.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21 (провадження № 61-7977св22).
Враховуючи наведені вище положення норм матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, а також правові висновки касаційного суду, колегія суддів вважає дещо взаємовиключними висновки суду першої інстанції, оскільки відмовляючи у задоволенні позовних вимог та зазначаючи про те, що позивачкою ОСОБА_2 та її правонаступником не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, районний суд вказав, що власником спірного житлового будинку була ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відомості про перехід від останньої права власності в порядку спадкування до спадкоємців у матеріалах справи відсутні, а позивачка ОСОБА_2 за життя не набула права власності на спірний житловий будинок на момент заволодіння таким.
Іншими словами, вирішуючи спір, де ключовим моментом є власне володіння особою саме чужим майном, суд першої інстанії пов`язав відмову у задоволенні позову з відсутністю у позивачів прав власності на спірне майно. 
Так, колегія суддів беззаперечно виходить з того, що єдиним відомим суду власником спірного майна, а саме будинку з господарським будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 була ОСОБА_8 , однак така померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Маючи з ОСОБА_8 лише одного сина ОСОБА_11 , який пропав безвісти у 1944 році, ОСОБА_8 та ОСОБА_19 , згідно по господарських книг ще у 1950 значилися однією сім`єю із ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_10 , батьками якої були ОСОБА_27 та ОСОБА_28 . 
Відтак, ОСОБА_26 не була донькою ОСОБА_8 , а тому не могла бути спадкоємцем після смерті останньої.
ОСОБА_26 , яка уклала шлюб із ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_11 .
У подальшому з ОСОБА_8 , яка до дня смерті (1985 року) проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 , однією сім`єю проживали та були зареєстровані: зять – ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_14 , онук ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_15 та онук ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_16 .
ОСОБА_30 зареєструвавши 29.08.1980 шлюб із ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_31 та була позивачем у даній справі.
Разом з цим, зважаючи на те, що її мати ОСОБА_29 , яка згідно по господарських книг значилася дочкою ОСОБА_8 , однак докази цього відсутні, померла у 1973 році тобто до часу смерті ОСОБА_8 , яка померла у 1985 році, підстави вважати, що ОСОБА_25 чи її батько були спадкоємцями ОСОБА_8 , відсутні. 
Відтак колегія суддів відкидає можливість спадкування за правом представлення (ст. 1266 ЦК України).
При цьому, після смерті ОСОБА_8 в управління майном вступили ОСОБА_7 – батько ОСОБА_25 , а після смерті свого батька у 2006 році і позивачка, яка не була зареєстрована, але фактично проживала в АДРЕСА_1 .
Будь які докази про перехід права власності від ОСОБА_8 у відповідний спосіб до нових власників, або у порядку спадкування до спадкоємців, у матеріалах справи відсутні, при цьому, позивачка ОСОБА_2 , за життя, не набула права власності на спірний житловий будинок на момент заволодіння таким.
Іншими словами, будинок з господарським будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , як об`єкт цивільних прав та обов`язків у силу вимог закону не може вважатися спадковим майном (масою).
Поряд з цим, наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що спірним будинком із 1985 року відкрито та добросовісно володіли та доглядали ОСОБА_7 – батько ОСОБА_25 , а після його смерті і сама ОСОБА_2 (а.с. 49-50).
Як зазначено вище, ухвалою суду від 06.03.2023 залучено у справі правонаступників позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
16.06.2023 правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав суду заяву про відмову від позовних вимог на користь брата ОСОБА_1 , у заяві зазначив, що не претендує на визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 .
Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 19 вересня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_2 - закрито у зв`язку із відмовою від позову.
Роз`яснено ОСОБА_3 , що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Колегія суддів виходить з того, що під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 5 ЦК України.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що "такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»   ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.
Враховуючи наведене та те, що колегією суддів встановлено факт безтитульного, добросовісного, правомірного, відкритого та давнісного (безперервного) володіння ОСОБА_7 , а у подальшому його дочкою ОСОБА_2 нерухомим майно, яке належало на праві власності ОСОБА_8 , а після її смерті з 1985 року не має власника, що визнається іншими учасниками справи, належним та ефективним способом захисту цивільного права є визнання за позивачем ОСОБА_1 , як правонаступником ОСОБА_2 , права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки в інший спосіб захистити свої права та оформити право власності, за відсутності належних доказів, які підтверджують родинні зв`язки (спорідненість) із ОСОБА_8 , останній не зможе.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, що не має наслідком перерозподілу судових витрат.
Таким чином, правильно встановивши характер та суть спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги, необхідність скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , як правонаступником ОСОБА_2 , право власності на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.

       Головуючий:                                                А.В. Ніткевич 

Судді:                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк