УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2024 року
м. Київ
справа № 646/3805/23
провадження № 51-440 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з 04 серпня 2023 року.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 29 травня 2023 року, близько 07 год 35 хв., перебуваючи на кухні квартири АДРЕСА_1 , в ході сварки із батьком ОСОБА_5 та матір`ю ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою вбивства, наніс ОСОБА_5 три удари кухонним ножем у ділянку грудної клітини та живота, які призвели до проникнення в праву плевральну і черевну порожнини з ушкодженням ребр, правої легені, печінки, брижі ободової кишки, з крововиливом у праву плевральну і черевну порожнини. Після чого попрямував за потерпілим до коридору квартири, де наніс останньому ще п`ять колото-різаних ран у передню поверхню грудної клітки і живота, три з яких проникають у черевну порожнину з ушкодженням печінки, великого сальнику, шлунку брижі тонкої кишки, з крововиливом у черевну порожнину, а два інших удари ножем в ділянку лівої бокової поверхні грудної клітки і живота, з яких одна колото-різана рана проникає в черевну порожнину з ушкодженням брижі сигмоподібної кишки, крововиливом у черевну порожнину. Вказані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.
Крім того, ОСОБА_4 наніс батькові один удар ножем в обличчя, спричинивши колото-різану рану на обличчі (в проекції тіла нижньої щелепи справа), яка проникає у ротову порожнину з ушкодженням кінчика язика, два удари в передпліччя, спричинивши дві колото-різані рани на правому передпліччі, один удар ножем в стегно, спричинивши колото-різану рану на зовнішній поверхні правого стегна, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу направленого на заподіяння смерті двох осіб, ОСОБА_4 , перебуваючи у коридорі вказаної квартири, наніс своїй матері ОСОБА_6 два удари ножем в ділянку шиї, один з яких має рановий канал, який починається шкірною раною, розташованою по умовній середній лінії, з подальшим пошкодженням підшкірно-жирової клітковини шиї, поверхневих її м`язів, крайовим медіастінальної плеври і часткового тканин верхнього міжплеврального поля, з проникненням в ліву плевральну порожнину і з наскрізним пошкодженням верхівки лівої легені, а інший має рановий канал, який починається шкіряною раною, розташованого по передній поверхні шиї справа, з подальшим пошкодженням підшкірно-жирової клітковини шиї, поверхневих її м`язів, медіастінальної плеври і часткового тканин верхнього міжплеврального поля, з проникненням в ліву плевральну порожнину і з наскрізним пошкодженням верхівки лівої легені, що спричинило аспірацію крові, від чого настала смерть ОСОБА_6 .
Після цього, ОСОБА_4 , вважаючи, що ним виконані усі необхідні дії для умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зник з місця скоєння злочину, а кухонний ніж викинув у сміттєвий бак, розташований біля будинку АДРЕСА_2 .
Внаслідок отриманих проникаючих поранень грудей і живота з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилося розвитком гострої крововтрати, ОСОБА_5 помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_1 , о 08 год 30 хв.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не проаналізував всі доводи апеляційної скарги та не дав на них мотивовані відповіді, що становить порушення статей 370, 412, 419 КПК України. При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на характер вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із умисним позбавленням життя двох осіб, з якими ОСОБА_4 перебував у сімейних відносинах, а також його поведінку після вчинення злочину. Також, вказує на те, що суд не прийняв до уваги негативну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та наявність тривалих неприязних стосунків із батьками, що підтверджується відомостями внесеними до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України про спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . На думку прокурора, покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років хоча і призначено судом в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 115 КК України, однак є явно несправедливим через м`якість.
Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за п. 1 ч. 2 
ст. 115 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому судове рішення в цій частині не перевіряється.
Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги прокурора щодо невідповідності призначеного  ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, з огляду на таке.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Статею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна за пунктом 6 частини другої цієї статті.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Тобто вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням виняткових, надзвичайних даних про особу, які свідчать про нехтування нею загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, та про небажання особи стати на шлях виправлення. Зокрема, це наявність судимостей в особи, негативних характеристик з місця проживання тощо.
Враховуючи приписи статей 50, 65 КК України, суд першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого  ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має вищу освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, перебуває на обліку лікаря-психіатра з 2013 року з діагнозом шизофренія (параноїдна форма), за місцем проживання характеризується негативно, наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття й активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставину, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, з яким обвинувачений перебував у сімейних відносинах.
Окрім того, судом також було прийнято до уваги, що ОСОБА_4 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного розладу особистості, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 304 від 07 червня 2023 року, та відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Однак, під час здійснення кримінального правопорушення, ОСОБА_4 перебував в стані вищевказаного психічного розладу та не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії й керувати ними. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення  ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Не погодившись із вироком суду в частині призначеного  ОСОБА_4 покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що місцевим судом при обранні обвинуваченому заходу примусу належним чином враховано всі обставини справи, як щодо вчиненого кримінального правопорушення, а саме здійснення інкримінованого злочину в стані хронічного психічного захворювання у формі органічного розладу, внаслідок чогоОСОБА_4 не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними,так і особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має вищу освіту, не працює, неодружений, а також врахував ті обставини, на які посилається прокурор, при цьому зазначив, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є законним та сприятиме меті покарання, підстави вважати його явно несправедливим через м`якість відсутні.
Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу засудженого, призначене  ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
При цьому, колегія суддів зауважує, що у контексті наведеного не можна визнати переконливими доводи касаційної скарги прокурора щодо несправедливості призначеного судом  ОСОБА_4 покарання через м`якість. Особливих та виняткових даних, які би беззаперечно свідчили про виключну небезпечність засудженого та обумовлювали необхідність пожиттєвої ізоляції його від суспільства, судами попередніх інстанцій не встановлено та у касаційній скарзі не наведено.
За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3