ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 680/464/23
Провадження № 22-ц/4820/136/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №680/464/23 за апеляційною скаргою та доповненням до апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданих в його інтересах адвокатом Коваль Яною Юріївною, на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2023 року (суддя Олійник А.О.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказувала, що 01 вересня 2021 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, проте протягом тривалого часу життя із відповідачем погіршилось, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, втрачено почуття любові. Сторони разом не проживають понад шість місяців, спільного господарства не ведуть, сімейного життя, шлюбних стосунків не підтримують, адже мають різне бачення ролі чоловіка і жінки в сім`ї; спільних неповнолітніх дітей немає. Позивачка звертає увагу на те, що будь-які спроби примирення у свій час не дали бажаних результатів, а тому вона заперечує подальше примирення, адже втрачена моральна основа шлюбу. 
Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, що зареєстрований Шевченківським ВДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про що 01 вересня 2021 року складено відповідний актовий запис №1448.
Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2023 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 вересня 2021 року Шевченківським ВДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1448. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1073,60 грн судового збору.
Не погоджуючись з цим рішенням суду, адвокат Коваль Я.Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги, в яких посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, представник зазначає, що відповідач своєї згоди на розірвання шлюбу не надавав та бажає збереження сімейних відносин з позивачкою. Жодних розмов із дружиною про припинення сімейних стосунків у відповідача напередодні подання позовної заяви не було.
Як зауважує представник, ОСОБА_2 було неправдиво повідомлено суд про те, що вона не проживає з відповідачем та не веде спільного господарства понад шість місяців, оскільки позивачка проживала разом з чоловіком на території Турецької Республіки до квітня 2023 року, після чого перетнула державний кордон України з метою відвідування родини; 09.07.2023 відповідач приїздив до України для побачень з дружиною, а вже 25.07.2023 позивачкою було таємно від відповідача подано позовну заяву до суду про розірвання шлюбу.
Представник посилається на те, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу було порушено правило підсудності і, крім того, суд розглянув дану справу без участі відповідача, без його повідомлення про відкриття провадження та про призначення справи до розгляду. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила про те, що остання відома їй адреса проживання відповідача - АДРЕСА_1 , тому позовна заява подана до Новоушицького районного суду Хмельницької області. Проте, вказана інформація є неправдивою, оскільки відповідач ніколи за цією адресою не проживав. Разом з тим, позивачці добре відомо адресу місця проживання відповідача у Турецькій Республіці, де вони разом проживали до моменту звернення до суду.
Представник зазначає, що отримані судом відповіді від державних установ про місце реєстрації та проживання відповідача свідчать про те, що останній не має в Україні місця проживання чи перебування. Доказів того, що на території колишнього Новоушицького району Хмельницької області знаходиться майно відповідача, чи позивачка за станом здоров`я чи з інших поважних причин не може виїхати до місця проживання відповідача, чи існує домовленість подружжя, позивачка не надала.
Також, представник зауважує, що ОСОБА_2 не повідомила суд добре відому їй інформацію, а саме конкретне місце проживання відповідача: індекс, населений пункт, вулицю, номер будинку, за наявності квартири її номер, де проживає ОСОБА_4 . 
Відповідно, з цих підстав не було підготовлено та не відправлено відповідачу доручення та документи з перекладом на турецьку мову, передбачену міжнародним договором України; також, суд першої інстанції не звернувся з відповідним судовим дорученням до суду в Турецькій Республіці з метою повідомлення ОСОБА_1 про те, що розглядається справа про розірвання шлюбу з метою надання останньому можливості реалізувати свої законні права та інтереси в ході розгляду даної справи.
Зважаючи на те, що в ході розгляду цієї справи були порушені права відповідача на ознайомлення з матеріалами справи, заявлення відводів, подання доказів, можливість брати участь у дослідженні доказів, подавати клопотання, давати усні й письмові пояснення суду, заперечувати проти доводів і міркувань позивачки, оскаржувати рішення та ухвали суду, право на подання заяви про примирення та право на заявлення клопотання про зупинення провадження у зв`язку з примиренням, тому ОСОБА_4 , в інтересах якого подана апеляційна скарга та доповнення до апеляційної скарги адвокатом Коваль Я.Ю., просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити в задоволені позову.
У відзиві на апеляційну скаргу, що подана в інтересах ОСОБА_2 адвокатом Мельником О.С., позивачка погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін. Так, позивачка зазначає, що останнє спільне місце проживання сторін було на території України, до того ж позивачка все ще має в Україні зареєстроване місце проживання, отже правові наслідки шлюбу визначаються в Україні, оскільки тут подружжя мало останнє місце проживання. На думку ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права стосовно підсудності справи, оскільки суд першої інстанції вжив всіх необхідних заходів щодо встановлення місця проживання відповідача та дотримався усіх норм встановлених статтями 27, 28, 187 ЦПК України щодо визначення підсудності справи. Окрім цього, у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення позовної заяви, оскільки це б було б проявом надмірного формалізму та порушувало її право на судовий захист.
Також, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач в цій справі не був позбавлений можливості скористатися правничою допомогою адвоката від початку повідомлення позивачкою свого наміру розірвати шлюб. ОСОБА_4 був належним чином повідомлений судом про розгляд спору за його участю, у той же час останній не був позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні та ознайомитися з ухвалами Новоушицького районного суду Хмельницької області і забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.
Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки між подружжям втрачено взаєморозуміння, відсутня моральна основа шлюбу. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, тому ОСОБА_2 категорично наполягає на тому, що збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, адже примушування до шлюбу не допускається. Щодо заперечення подальшого примирення з відповідачем ОСОБА_2 вказує, що рішення розірвати шлюб є виваженим та свідомим, подальше спільне життя і збереження сім`ї з відповідачем стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивачка не має наміру.
Учасники справи та їх представники до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відзиві на апеляційну скаргу, поданому в інтересах ОСОБА_2 адвокатом Мельником О.С., позивачка просить розгляд справи проводити без її участі та участі її представника.
Представник апелянта надіслала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого вказувала, що ОСОБА_4 бажає приймати участь в судовому засіданні особисто, оскільки лише він володіє певною інформацією, яка має значення для розгляду справи. Проте, зважаючи на те, що відповідач проживає на території Турецької Республіки і для того, щоб взяти участь у судовому засіданні знадобиться багато часу та матеріальних витрат, представник просила відкласти розгляд справи.
Колегія суддів вважає, що клопотання представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
Так, статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, законодавець визначив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою і апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що клопотання представника Зенгіна Хюсеіна Коваль Я.Ю. про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає, а справу можна розглянути за відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Поміж того, ОСОБА_4 не позбавлений права користуватися правничою допомогою адвоката Коваль Я.Ю., з якою 07 листопада 2023 року укладено договір про надання правової допомоги, а відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. 
Положеннями частини 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 01 вересня 2021 року між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2021 (а.с. 6).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 народилася в смт Нова Ушиця Новоушицького (тепер – Кам`янець-Подільського) р-ну Хмельницької області та зареєстрована по АДРЕСА_2 (а.с.5 зворот).
У сторін виник спір про право на розірвання шлюбу з огляду на відсутність добровільної згоди подружжя на розірвання шлюбу у позасудовому порядку.
Задовольняючи позовні вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу та посилається на те, що їх шлюб носить формальний характер, спільного господарства не ведуть, подружні стосунки між сторонами припинені за шість місяців до подання позову, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивачки, тоді як відповідач доказів на спростування зазначених обставин не надав, а відмова суду у розірванні шлюбу може свідчити про примушування позивача до шлюбу проти його волі, тому суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають норма матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині 1 статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи
Твердження представника відповідача про те, що суд не вжив заходів до примирення сторін, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.
Так, згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».
У справі, що переглядається, представник ОСОБА_1 не навела наявності обставин, що свідчать про реальну можливість примирення сторін. Лише бажання відповідача примиритись з позивачкою при небажанні останньої зберігати шлюб, не є достатніми підставами для надання строку для примирення сторін, а суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що останній не бажає розірвання шлюбу, жодних розмов з позивачкою про припинення сімейних стосунків не було та те, що сторони разом проживали у Турецькій Республіці є недоведеними.
Згідно роз`яснення, що викладені у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Встановивши, що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини із ОСОБА_3 і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що в період часу з дати відкриття апеляційного провадження у цій справі № 680/464/23 (18.12.2023) до дати ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення (24.01.2024) доказів про примирення сторін, чи наявність підстав для збереження шлюбу сторін ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_3 надано не було. 
Аргументи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено правила підсудності, адже відповідач є громадянином Турецької Республіки та ніколи не проживав на території колишнього Новоушицького району Хмельницької області, а отримані судом відомості державних установ свідчать про те, що ОСОБА_4 не має в Україні місця проживання чи перебування, і поміж того, доказів того, що на території колишнього Новоушицького району Хмельницької області знаходиться майно відповідача, чи позивачка за станом здоров`я, чи з інших поважних причин не може виїхати до місця проживання відповідача, чи існує домовленість подружжя, позивачка не надала, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 2 Закону «Про міжнародне приватне право», цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, як підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Зокрема, відповідно до пунктів 2 та 12 частини 1 статті 76 наведеної вище норми права, встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, а також в інших випадках, визначених законами України та міжнародними договорами України.
Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 27 ЦПК України).
Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні (частини 2 та 10 статті 28 ЦПК України).
Відповідно до інформації Новоушицької селищної ради №07-1470/2023 від 26.07.2023 відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 згідно з реєстром територіальної громади відсутні (а.с.16).
Згідно відповіді №164449 від 31.07.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру за запитом: ПІБ – ОСОБА_4 , дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу не знайдено (а.с.19).
З інформації Управління ДМС України в Хмельницькій області від 01.08.2023 громадянин Турецької Республіки ОСОБА_4 відповідно до обліків ВОМІРМП УДМСУ в Хмельницькій області в реєстрації, знятті з реєстраційного обліку, не значиться (а.с.20).
Також, 05 вересня 2023 року на адресу районного суду надійшла відповідь Державної міграційної служби України за № 6.2-11490/6-23 від 23 серпня 2023 року, згідно якої за наявними даними ДМС відомостей щодо місця проживання ОСОБА_1 не встановлено (а.с.37).
Оскільки ОСОБА_2 на момент подання позову про розірвання шлюбу та на момент вирішення спору судом зареєстрована на території України, а перебування ОСОБА_1 на території України було короткотривалим та останнім відомим місцем його перебування було АДРЕСА_1 , в той час, як відсутні належні докази про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу, здійснив виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та розглянув справу по суті, що відповідає вимогам пункту 12 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Отже, доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно відкрив провадження у справі, є необґрунтованими.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданих в його інтересах адвокатом Коваль Яною Юріївною залишити без задоволення.
Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 24 січня 2024 року.

Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай