ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
21 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 711/1839/23
провадження № 61-18179ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Черкаської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у складі колегії суддів Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що сторони з 05 травня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Під час шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час подання позову проживає зі своєю матір`ю.
02 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили 05 січня 2022 року.
Починаючи з 24 лютого 2022 року, ОСОБА_2 із дитиною проживають у м. Черкаси. 
Незважаючи на факт розірвання шлюбу, а також ситуацію в країні, ОСОБА_1 намагається забезпечувати дочку всі необхідним, відповідно до її потреб. Водночас фактично з моменту розлучення у позивача із відповідачкою виникли непорозуміння щодо участі у вихованні дочки, її відвідувань. Відповідачкою створюються перешкоди щодо неможливості нормального спілкування батька із дочкою, а у вересні 2022 року під час телефонної розмови вона повідомила, що надасть можливість побачитися з дитиною та взяти участь у її вихованні лише на підставі рішення суду.
Всі намагання позивача вирішити питання щодо виховання та спілкування із дитиною не дали позитивних результатів. Позивач вважає, що відповідачкою порушуються його батьківські права. Враховуючи вік та інтереси дитини, з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку позивач вважає за доцільне встановити йому час спілкування з малолітньою дочкою.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визначити йому такі способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 
особисті побачення з дочкою кожної першої та третьої п`ятниці з 17 год до 20 год 30 хв та кожної першої та третьої суботи з 10 год до 15 год за місцем проживання матері ОСОБА_2 , з правом прогулянки містом, відвідування дитячих розважальних закладів, гуртків та секцій без присутності матері, враховуючи епідеміологічну ситуацію у зв`язку з респіраторною хворобою, погодні умови та не порушуючи режим дня дитини, турбуючись про стан здоров`я дитини; 
право спілкування з дочкою під час святкування її дня народження, а також під час інших святкових днів (Новий рік, Різдво, День Святого Миколая, 8 Березня тощо), необмежене спілкування засобами телефонного зв`язку, через месенджери та інші програми, які підтримують онлайн-конференції за умови, що таке спілкування не буде порушувати режим дня дитини та освітнього процесу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2023 року у складі судді Позарецької С. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено ОСОБА_1 порядок і спосіб участі у вихованні та спілкуванні
з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: особисті побачення з дитиною у перший та третій тиждень місяця у п`ятницю з 16 год              до 18 год та у суботу з 10 год до 15 год за фактичним місцем проживання матері дитини ОСОБА_2 , з правом прогулянки містом (населеному пункті, де проживає/буде проживати мати дитини), відвідування дитячих розважальних закладів, гуртків та секцій без присутності матері дитини; особисті побачення з дитиною у дні її народження, державні та релігійні свята, за домовленістю між батьками без присутності матері дитини; спілкування телефоном, через месенджери та інші програми, які підтримують онлайн конференції, з урахуванням фізичного стану, побажань та інтересів дитини, графіку її навчання і відпочинку та  з урахуванням обставин, які можуть виникнути.
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що мати дитини протиправно чинить перешкоди у спілкуванні батька з дочкою, що є підставою для визначення судом порядку і способу спілкування батька та дитини. При цьому визначений порядок спілкування суд вважав таким, що відповідає принципам розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин та пріоритету найкращих інтересів дитини.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_2 .
Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Місцевий суд всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надав їм правильну оцінку.
При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки ним доведено факт відсутності згоди батьків щодо вирішення питання способу участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини.
Визначений судом першої інстанції спосіб спілкування позивача з дочкою належним чином забезпечує баланс між інтересами дитини та закріпленим у положеннях міжнародних та національних норм законодавства принципом рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні. 
Право батька на спілкування з дитиною є його беззаперечним правом. 
Рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком у тій же мірі, що і з матір`ю відповідає її якнайкращим інтересам.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2023 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить змінити постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, виключивши з її мотивувальної частини посилання на положення частини першої статті 159 СК України та абзац «Суд виходив з того, що мати дитини (відповідач) протиправно чинить перешкоди у спілкування батька з дочкою, що є підставою для визначення судом порядку та способу спілкування батька та дитини…».
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно здійснено посилання на положення частини першої статті 159 СК України, оскільки факт вчинення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні з її боку судом не встановлено. 
Зазначає, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/18670/15-ц,                           від 20 вересня 2018 року у справі № 545/4118/16-ц, від 12 грудня 2022 року у справі № 754/1340/21. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
10 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
Представник ОСОБА_1 адвокат Салашний М. О. у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 травня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили 05 січня 2022 року.
Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво серія НОМЕР_1 (актовий запис № 395). Спору щодо батьківства немає.
Відповідно до довідок від 15 липня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно із договором оренди нерухомого майна від 13 жовтня 2022 року                   ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до довідки ГО «Центр комплексної корекції та дитячої реабілітації «Сенс+», наданої психологом-педагогом спеціалістом ОСОБА_6 , станом на 24 квітня 2023 року ОСОБА_3 проходить тестування онлайн щодо виявлення особливостей психоемоційного стану дитини у зв`язку із розлученням батьків із подальшим наданням матері відповідних консультацій щодо виховання дитини. За результатами тестування складено висновок від 01 травня 2023 року із наданням рекомендацій та порад батькові дитини.
Суд дослідив листування батьків дитини через месенджери мобільного зв`язку щодо дитини, у тому числі переглянуті світлини, які визнаються сторонами                      у справі.
Встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Під час розгляду справи сторони погодилися з тим, що вони не змогли дійти згоди щодо укладання та підписання угоди між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зокрема з приводу положень про участь батька у спілкування з дитиною та її вихованні, проект якого позивачем додано до позовної заяви.
Відповідно до висновку № 1701-01-21 від 02 червня 2023 року, наданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради як органом опіки та піклування               м. Черкаси на виконання ухвали суду від 24 квітня 2023 року, визначено батькові ОСОБА_1 такий спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : перший та третій тиждень місяця у п`ятницю з 16 год до 18 год та у суботу з 10 год до 15 год; день народження дитини, державні та релігійні свята за домовленістю між батьками без присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. 
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, визначаючи спосіб спілкування батька з дочкою, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі фактичних обставин про те, що дитина потребує спілкування з батьком, а відповідачка перешкоджає позивачу у спілкуванні з дочкою, а тому суд вважав за можливе визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду та, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, врахував, що між сторонами склалися відносини, які позбавляють можливості позивача безперешкодно спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, а також взяв до уваги той факт, що сторони не змогли дійти згоди щодо укладання та підписання угоди між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зокрема з приводу положень про участь батька у спілкування та вихованні дитини. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не чинить перешкод батьку дитини у спілкуванні з нею та те, що між батьками відсутній спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною апеляційний суд не взяв до уваги через їх недоведеність, враховуючи, що  ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог та оспорює визначений судом першої інстанції спосіб спілкування батька з дитиною, іншого можливого, на її думку, порядку спілкування батька з дочкою не наводить, тому відповідний спір щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини все ж наявний. 
Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , вказав на те, що проживання позивача в іншому населеному пункті жодним чином не повинно впливати на спілкування дитини з її батьком та родиною по лінії батька, а, відповідно, мати дитини не повинна зловживати своїм правом на спілкування з дитиною і повинна давати можливість бачитися дочці з батьком, захищаючи і поважаючи право дитини на сімейне виховання.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком про те, що визначений судом першої інстанції спосіб спілкування позивача з дочкою належним чином забезпечує баланс між інтересами дитини та закріпленим у положеннях міжнародних та національних норм законодавства принципом рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 19 жовтня 2023 року у справі «Терещенко проти України», (заява № 35481/20), зазначив, що відповідні загальні принципи за статтею 8 Конвенції, які вимагають від національних органів влади встановлювати справедливий баланс між інтересами дитини та інтересами батьків і надавати особливого значення найкращим інтересам дитини під час вирішення спорів між батьками щодо доступу до дітей, узагальнені, серед інших джерел, в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» [ВП] (Sahin v. Germany) [GC], заява № 30943/96, пункт 66, ЄСПЛ 2003VIII, і «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» [ВП] (Strand Lobben and Others v. Norway) [GC], заява № 37283/13, пункти 202-207,              від 10 вересня 2019 року. Суд уже встановлював порушення статті 8 Конвенції у справах, коли обмеження щодо періодичності та інших аспектів побачень заявників з їхніми дітьми були встановлені без належної оцінки всіх відповідних аспектів справи та відповідних інтересів (див., наприклад, рішення у справі                  «Cinta v Romania» («Чінта проти Румунії» (), заява № 3891/19, пункти 45-58,               від 18 лютого 2020 року) (пункти 10, 11 рішення).
Отже, рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю відповідає її якнайкращим інтересам.
З метою сприяння забезпеченню відновлення між дитиною і батьком відносин та налагодження психоемоційного контакту місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості зустрічей батька з дитиною без присутності матері дитини, з якою дитина проживає постійно. Налагодження зазначених відносин має на меті особисте спілкування позивача з дитиною, ураховуючи найкращі інтереси саме дитини, за відсутності намагань сторін протягом цих зустрічей з`ясовувати особисті стосунки.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди матері із ухваленими у справі судовими рішеннями.
Аргументи та доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів щодо визначеного способу спілкування батька з дитиною та участі батька у її вихованні, а також, що визначений судом спосіб спілкування дитини та батька не відповідає інтересам дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року).
Верховний Суд зауважує, що ухвалюючи рішення у справі місцевий суд виходив із балансу інтересів дитини (збереження зв`язків дитини з батьком, враховуючи, що суд не встановив випадків, коли це може зашкодити її здоров`ю та розвитку) і батька (участь у прийнятті рішень у вихованні дитини). 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно здійснено посилання на положення частини першої статті 159 СК України, оскільки факт вчинення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні з її боку судом не встановлено, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що такий факт має місце, оскільки між батьками дитини відсутня згода щодо вирішення питання про визначення способів участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття спільного рішення, що вбачається з позиції позивача по суті заявлених вимог і їх обґрунтування. Саме факт створення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні з боку матері став підставою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, в якому він і посилався на положення частини першої статті 159 СК України. 
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22 (провадження № 61-14795св23).

За таких обставин, місцевий та апеляційний суди правильно виходили з того, що мати дитини (відповідач) протиправно чинить перешкоди у спілкування батька з дочкою, що є підставою для визначення судом порядку та способу спілкування батька та дитини.
Перевіряючи доводи заявниці про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах), викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі 
№ 753/18670/15-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 545/4118/16-ц, від 12 грудня 2022 року у справі № 754/1340/21, колегія суддів враховує таке.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 рокуу справі № 910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
У справі № 753/18670/15-ц (провадження № 61-8932св20) Верховний Суд розглянув спір між батьками про усунення перешкод у вихованні дитини шляхом встановлення порядку зустрічей з дитиною.
Рішенням місцевого суду частково задоволено позовні вимоги батька, зобов`язано матір не перешкоджати брати йому участь у вихованні сина та вільному спілкуванні з ним. Визначено спосіб та порядок участі батька у спілкуванні та вихованні сина за визначеним графіком побачень з дитиною.
Постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов батька задоволено частково, визначено інший порядок побачень батька з дитиною.
Визначаючи інший порядок побачень, апеляційний суд вказав про те, що вік дитини потребує відвідування шкільного навчального закладу, що унеможливлює проведення зустрічей з батьком у будні дні, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, дійшов висновку про встановлення графіка побачень батька з сином у вихідні дні. Також апеляційний суд дійшов висновку, що наявність конфлікту та неприязних стосунків між батьками зумовлює проведення побачень батька із сином поза межами місця постійного проживання дитини без присутності матері, що забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої для дитини ситуації спілкуватися з нею. Відмовляючи позивачу в побаченнях щотижня, починаючи з 19 год п`ятниці до 09 год понеділка за місцем проживання позивача, з відведенням сина до школи в понеділок, суд виходив з того, що такі вимоги не відповідають якнайкращим інтересам дитини, оскільки передбачають щотижневі переміщення дитини з її постійного місця проживання у місті Києві до місця проживання батька у місті Українка Обухівського району Київської області та не сприятимуть дотриманню звичних для дитини умов щодо організації, розпорядку її повсякденного життя і навчального процесу.
Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року постанову апеляційного суду залишено без змін (справа № 753/18670/15-ц).
У справі № 545/4118/16-ц (провадження № 61-41322св18) Верховний Суд розглянув спір між батьками про розірвання шлюбу та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
Рішенням місцевого суду частково задоволені позовні вимоги батька. Розірвано шлюб між подружжям та встановлено спосіб та порядок участі батька у вихованні сина шляхом періодичних та систематичних побачень у вихідні дні без присутності матері та у певні визначені дати.
Постановою апеляційного суду змінено рішення суду першої інстанції. Встановлено інших спосіб та порядок участі батька у вихованні сина шляхом періодичних та систематичних побачень у визначені вихідні дні без присутності матері, а у святкові та інші дні - за домовленістю батьків.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення способу та порядку участі батька у вихованні сина, суд апеляційної інстанції виходив із інтересів неповнолітньої дитини, позиції сторін у справі, наявності розбіжностей між батьками щодо участі батька у вихованні дитини та його права на спілкування дитини без присутності матері, та дійшов висновку про те, що доцільним буде встановити спосіб участі батька у вихованні сина згідно з висновком органу опіки та піклування від 18 жовтня 2017 року.
Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року рішення місцевого суду, з урахуванням змін, внесених постановою апеляційного суду, залишено без змін (№ 545/4118/16-ц). 
У справі № 754/1340/21 (провадження № 61-9063св22) суд касаційної інстанції розглянув спір між батьками про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Рішенням місцевого суду частково задоволено позовні вимоги батька, визначено його спосіб участі у вихованні дитини встановивши графік зустрічей: перша, третя та п`ята субота та неділя місяця з 10 год до 14 год без присутності матері; спільний відпочинок протягом двадцяти днів в літній період за домовленістю між батьками. У задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання матері не чинити перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини відмовлено.
Постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції скасовано у частині відмови в задоволенні позову щодо зобов`язання матері чинити перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини і прийнято в цій частині нове рішення, яким зобов`язано матір не чинити перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою  Верховного Суду від 12 грудня 2022 року у справі № 754/1340/21 постанову апеляційного залишено без змін.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. 
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Отже,  для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженим судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                         від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | В. В. Сердюк
| С. О. Карпенко
| І. М. Фаловська