СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року                               м. Харків                        Справа № 922/3973/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А. , суддя  Крестьянінов О.О.

за участю секретаря Андерс О.К.
за участю:
від позивача -    Жук Т.С., ордер серії АІ від 12.02.2024 № 1546885; 

розглянувши   у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (вх. № 125 Х/2-5) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 у справі № 922/3973/23 (ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області  суддею Кухар Н.М., повний текст складено 18.12.2023)
за позовом Ремонтно-будівельного підприємства "Мостокран-1" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків
до  Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини",  м. Харків 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш",  м. Харків,
про стягнення 615080,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

     Ремонтно-будівельне підприємство "Мостокран-1" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" про стягнення заборгованості за договором підряду  від 20.08.2019 №235-10/19 у розмірі 615 080,17 грн, з яких: 419487,29 грн. основного боргу, пеня у розмірі 20974,36 грн., нараховані на основний борг  проценти річних  у розмірі 10 389,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 164 229,03 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що третя особа (замовник за Договором підряду) та відповідач (правонаступник всіх прав та обов`язків Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" внаслідок приєднання останнього до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"), в порушення умов Договору підряду  від 20.08.2019 №235-10/19 та положень  чинного законодавства, не здійснили оплату за виконані роботи після підписання Акту приймання виконаних будівельних робіт від 16.02.2021  № 1, у зв`язку з чим  у відповідача утворилась заборгованість за договором підряду з оплати вартості  виконаних робіт, на яку на підставі пунктів 7.4,  7.5 Договору та ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України  нараховано пеню у розмірі 0,1% від суми прострочення за кожен день прострочення, що за період прострочення з 19.03.2021 по 08.09.2023 становить 5% несплаченої суми - 20974,36 грн, 1% річних від простроченої суми за період з 19.03.2021 по 08.09.2023 у сумі 10389,49 грн та інфляційні втрати за період з 19.03.2021 по 08.09.2023 у сумі 164229,03 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 у справі № 922/3973/23 позовні вимоги задоволено частково.
       Стягнуто з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" на користь Ремонтно-будівельного підприємства "Мостокран-1" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість за Договором підряду  від 20.08.2019 № 235-10/19 у розмірі 592226,09 грн., в тому числі: 419487,29 грн. основного боргу; 6292,31 грн. пені; 10389,49 грн. процентів річних та 156057,00 грн. інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 9103,62 грн. 
В частині стягнення 14682,05 грн. пені та 8172,03 грн інфляційних втрат у позові відмовлено.
Рішення обґрунтовано з тих підстав, що підписаним позивачем, як підрядником,  та третьою особою, як замовником, за  договором підряду  від 20.08.2019 №235-10/19 Актом приймання-передачі будівельних робіт за лютий 2021 року  підтверджується виконання позивачем належним чином робіт за цим Договором вартістю 419487,29 грн., яка не оплачена  та відповідна заборгованість третьої особи в результаті універсального правонаступництва перейшла до відповідача,  а тому нарахування на вказану суму на підставі п.7.4, 7.5 Договору та ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України  за заявлені періоди прострочення пені, інфляційних втрат та процентів річних є правомірним, але  розмір інфляційних втрат у сумі 164 229,03 грн. арифметично розрахований неправильно, тому здійснивши відповідний перерахунок, суд визнав, що арифметично правильною є сума інфляційних втрат за заявлений позивачем період у розмірі 156057 грн. Сума нарахованих позивачем пені та  процентів річних визнана судом обгрунтованою.
Разом з цим, пославшись на положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 статті 233 Господарського суду України, якими суду надано право на зменшення неустойки за наявності виняткових обставин, приймаючи до уваги тяжкий фінансовий стан відповідача, настання форс-мажорних обставин, які вплинули на спроможність здійснення відповідачем господарської діяльності, та відсутність вини відповідача у неналежному виконанні зобов`язання за договором, який ним не укладався, а також з метою забезпечення балансу інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи, суд визнав за можливе частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення господарсько-правової відповідальності та зменшити розмір заявленої до стягнення суми пені на 70%, у зв`язку з чим визнав  такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму пені в розмірі 6292,31 грн, що становить 30% від заявленої до стягнення суми пені.
       Також суд відхилив посилання відповідача на неможливість здійснювати господарську діяльність у зв`язку з початком війни та застосування форс-мажорних обставин до спірних правовідносин, пославшись на те, що відповідно до вимог чинного законодавства форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку,  і при цьому сам факт введення воєнного стану на території України не є імперативною підставою для невиконання боржником зобов`язання та звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за час існування форс-мажорних обставин,  в той час як  відповідачем не доведено  наявності безпосереднього причинного зв`язку між обставинами, на які він послався як на форс-мажорні, та невиконанням зобов`язань за спірним Договором підряду від 20.08.2019№ 235-10/19. При цьому  суд визнав неналежним доказом  Сертифікат Харківської ТПП № 6300-22-1122, на який, крім іншого, посилався відповідач, через те, що він стосується податку на прибуток за 1 квартал та 1 півріччя 2022 року, а не зобов`язання перед позивачем та зазначив про те, що відповідачем не надано відповідних документів Торгово-промислової палати України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання зобов`язання з оплати виконаних робіт за спірним Договором внаслідок непереборної сили, приймаючи до уваги те, що місцезнаходження та матеріально-технічна база позивача також знаходяться на території Харківської міської територіальної громади, тобто сторони знаходяться в рівних умовах щодо впливу війни на їх господарську діяльність.
      Відповідач - Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини" подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати  в частині задоволених позовних вимог та ухвалити  в цій частині нове рішення, яким  в позові відмовити. 
     Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що під час розгляду даної справи судом 1-ї інстанції було встановлено обставини матеріального правонаступництва відповідача щодо третьої особи з 01.12.2021 (з моменту затвердження 01.12.2021 наказом ФДМУ №2143 передавального акту), але при цьому, всупереч встановленим обставинам справи, судом 1-ї інстанції не було враховано, що встановлений п. 5 спірного Договору строк оплати виконаних робіт - 30 календарних днів  з моменту підписання Акту приймання-передачі  виконаних робіт, в даному випадку до 18.03.2021,  виник із правочину, а тому  стосується саме третьої особи як сторони спірного Договору, а для відповідача, як його правонаступника,  відповідний строк не встановлений, а тому відповідно до положень ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України такий строк визначається моментом пред`явлення вимоги - протягом 7 днів після її отримання, а оскільки вимога про сплату заборгованості відповідачем отримана  23.06.2023, він здатний нести тягар  відповідальності  у вигляді господарських санкцій   урахуванням строків, встановлених ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України, - з 30.06.2023, з урахуванням чого позивач вважає правомірним  нарахування на суму  основної заборгованості сум пені, інфляційних втрат та 1% річних за період  з 30.06.2023 – після закінчення 7–денного строку  з дня отримання вимоги про сплату заборгованості,   по день подачі позову - 11.09.2023.  
     Крім цього, скаржник послався на необґрунтоване відхилення  судом 1-ї інстанції його посилання на дію форс-мажорних обставин, не врахувавши надані ним докази неможливості набувати кошти  та здійснювати господарську діяльність з початку війни та, всупререч  положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 статті 233 Господарського суду України, за підтверджених виняткових обставин не повністю задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру господарсько-правової відповідальності.
     При цьому скаржник просить суд апеляційної інстанції застосувати  до спірних правовідносин принцип справедливості, врахувавши відсутність його вини у невиконанні зобов`язань  у спірних правовідносинах,  у зв`язку з чим не застосовувати до відповідача  відповідальність за прострочення  виконання  спірного грошового зобов`язання  у вигляді пені, процентів річних та інфляційних втрат  у розмірі більш ніж 10%  від нарахованих до стягнення позивачем.
      Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  09.01.2024 для розгляду справи № 922/3973/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Крестьянінов О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 у справі №922/3973/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (вх. № 125 Х/2-5) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 у справі №922/3973/23 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на  06.03. 2024 о 15:30   годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №  104 . 
26.02.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 2806), в якому він просить залишити скаргу  без задоволення, а оскаржуване рішення- без змін.
Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання  представника для участі в ньому не направив, про причини неявки суд не повідомив, що відповідно до ч.1, п. 1 ч.  3 статті 202, ч. 12 статті 270  Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за його відсутності.
Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
      Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
      Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
          Як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2019 між Ремонтно-будівельним підприємством "Мостокран-1" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (підрядник, позивач у справі) та Державним підприємством "Завод "Електроважмаш", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш", (замовник, третя особа у справі),  було укладено Договір підряду № 235-10/19.
Відповідно до п. 1.1 вищевказаного Договору, підрядник зобов`язався за дорученням замовника на власний ризик виконати роботу у відповідності до умов Договору, а замовник зобов`язався прийняти цю роботу та оплатити її. Предметом Договору був ремонт підкранових шляхів вісі "А-Г", ряди "7-25", цех № 111, корпус 1, інв. № 010001 (пункт 1.2 Договору).
Оплата за виконані роботи, відповідно до пункту 5 Договору, повинна була здійснюватися у два етапи: попередня оплата робіт у розмірі 30% від загальної вартості - протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання рахунку після підписання Договору; остаточний розрахунок за виконані роботи у розмірі 70% від їх загальної вартості - протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання виконаних робіт. 
       Як свідчать матеріали справи, 16.02.2021 сторонами було підписано Акт приймання-передачі будівельних робіт за лютий 2021 року вартістю 419487,29 грн. без зауважень. 
       Позивач посилається на те, що оскільки підписання сторонами Акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за лютий 2021 року відбулося 16.02.2021, відповідно до п. 5 Договору  остаточний розрахунок за Договором повинен був здійснений третьою особою до 18.03.2021 (включно), проте, станом на дату подання позовної заяви остаточний розрахунок за Договором не здійснений, жодних платежів за Договором на рахунки позивача не надходило, а тому заборгованість замовника по оплаті виконаних робіт за Договором становить 419487,29 грн.
      Надаючи  в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів  зазначає наступне.
     Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
       Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського   чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати   майно,   сплатити   гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Основними    видами   господарських зобов`язань    є майново-господарські зобов`язання  та організаційно-господарські зобов`язання.
   Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
       Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
      Згідно з частиною  2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір. 
 Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
     Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до частини  1, 2      статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
    Статтею 875 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
      Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
    До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
     Частиною 1     ст. 854 Цивільного кодексу України     визначено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
     Частиною 4 статті  882 Цивільного кодексу України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови від підписання  однієї із сторін від підписання акту про це вказується  в акті і він підписується другою стороною.
      Відповідно до статті частини першої статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний  прийняти  роботу, виконану підрядником відповідно до  договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених  у роботі відступів  від умов договору або інших недоліків негайно заявити  про них підрядникові.
       Якщо замовник  не зробить  такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
    Згідно з частиною 2 цієї статті, замовник, який  прийняв роботу  без перевірки, позбавляється права  посилатися  на недоліки роботи, які могли бути встановлені  при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).
      Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
   До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення                    Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
      Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
     Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
    Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень.
     Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України,  достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
      Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України,  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
         Як правомірно зазначив суд першої інстанції, підписаним 16.02.2021 позивачем, як підрядником,  та третьою особою, як замовником, за  договором підряду  від 20.08.2019 №235-10/19 Актом приймання-передачі будівельних робіт за лютий 2021 року  підтверджується виконання позивачем належним чином робіт за цим Договором вартістю 419487,29 грн., яка не оплачена  замовником.
    Разом з цим, як правомірно встановлено судом першої інстанції,  відповідна заборгованість замовника -третьої особи ще до  подання позову в результаті універсального правонаступництва перейшла до відповідача -  Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини".
       За нормами чинного законодавства правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Здійснення правонаступництва є результатом наявності визначеного юридичного складу, тобто сукупності юридичних фактів, необхідних і достатніх для того, щоб отримати відповідний ефект - наступництво в правах та обов`язках.     У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
     Так, відповідно до частини першої     статті 104 ЦК України     юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
                   Статтею 106 Цивільного кодексу України     передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених     законом, - за рішенням     суду або відповідних органів державної влади.     Законом     може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.
    Порядок припинення юридичної особи шляхом     злиття,     приєднання,     поділу та перетворення     регламентовано     статтею 107 ЦК України, за приписами якої кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи     складає передавальний акт     (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який     має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.     Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи     або     органом, який прийняв рішення про її припинення,     крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.
     Отже, законодавець визначив дві форми припинення юридичної особи - в результаті реорганізації або в результаті ліквідації, а також визначив наслідки припинення юридичної особи в результаті реорганізації,     які, на відміну від припинення юридичної особи в результаті ліквідації, полягають, зокрема у переході майна, прав і обов`язків до правонаступників. Таким чином, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника.
          У разі реорганізації юридичної особи     шляхом приєднання складається передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов`язань юридичної особи, що припиняється.
   У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом,  судам необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків     (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2020 у справі №910/4656/14).
     Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.09.2020 у справі № 296/443/16-ц (провадження №61-16634сво19) дійшов висновку про те, що у     статтях 104 ЦК     та 107     ЦК України     не визначається момент переходу прав та обов`язків     від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання.     Такий момент     не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується.     При реорганізації шляхом приєднання     немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків.     Внаслідок приєднання     правонаступником є лише одна особа     і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації     неможливий.
          У частині восьмій     статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"     передбачено, що у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються.
          Водночас при відповідній реорганізації не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків, адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №922/347/21, від 16.03.2023 у справі    №922/3979/21 та від 08.06.2023 у справі №911/343/22.
               Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17.
      У вище приведених правових позиціях Верховний Суд вчергове наголошує, що чинне законодавство не містить загальної норми щодо моменту виникнення універсального правонаступництва юридичної особи, внаслідок приєднання.
     Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто,  при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта.     Наведені обставини передують внесенню запису до Реєстру про припинення юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації.
          За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі №910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи,     то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. При цьому Велика Палати Верховного Суду в зазначеній постанові визнала помилковим висновок попередніх судових інстанцій про те, що правонаступництво не відбулося за відсутності в Реєстрі запису про припинення юридичної особи, яка реорганізовувалася.
            Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції у сукупності обставини, зазначені в розділі 5 цієї постанови, у контексті застосування статей     104,     107 ЦК України, та беручи до уваги не визначений момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється у зв`язку з реорганізацією, колегія суддів вважає, що такий момент сам по собі не може пов`язуватися з внесенням запису до державного реєстру про припинення реорганізованої юридичної особи. Зазначене кореспондується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 14.09.2020 у справі №296/443/16-ц, від 04.11.2020 у справі №922/817/18 та від 18.03.2023 у справі №922/3979/21.
          Отже, для вирішення питання щодо можливості процесуального правонаступництва суд у кожному конкретному випадку має аналізувати фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права, зокрема відомості первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення, перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №922/817/18, від 08.02.2023 у справі №910/16900/19, від 18.03.2023 у справі №922/3979/21.
           При цьому, колегія суддів  також враховує, що відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11.07.2012 у справі №6-65цс12, а також Верховного Суду, викладеній в постановах від 20.02.2018 у справі №920/608/17, від 20.11.2018 у справі №925/1143/17, від 18.03.2021 у справі №917/462/20, виходячи з аналізу змісту норм статей     104,     105,     110 ЦК України,     ліквідація     є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.     Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (статті 104 - 109 ЦК України). У розумінні зазначених норм     закону     приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального     (а не ліквідаційного)     акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.     Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної особи,     несе відповідальність за її зобов`язаннями в повному обсязі (стаття 107 ЦК України).
      З матеріалів справи вбачається, що  метою виконання     розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 №1005 "Про погодження реорганізації акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" шляхом приєднання до акціонерного товариства "Турбоатом", наказом Фонду від 01.12.2021 №2143 "Щодо АТ "Завод "Електроважмаш" (код ЄДРПОУ 00213121)"     затверджено     Передавальний акт балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів від АТ    "Завод "Електроважмаш" до АТ "Українські енергетичні машини", згідно з яким     усі активи, зобов`язання, майно, права та обов`язки товариства, що приєднується,     передаються     товариству-правонаступнику, а саме,     АТ "Українські енергетичні машини"     в порядку та на умовах, встановлених чинним законодавством України     з дати затвердження та підписання передавального акта.
      При цьому колегія суддів враховує, що питання щодо універсального правонаступництва АТ Українські енергетичні машини щодо прав та обов`язків АТ "Завод "Електроважмаш" з 02.12.2021 - досліджувалося в судових рішеннях у справі №922/3979/21, № 922/4650/21. Зокрема, в постановах Верховного Суду від 18.03.2023 року у справі №922/3979/21, вді 18.08.2023 у справі № 922/4650/21 такий висновок був підтверджений, і, в силу положень частини четвертої     статті 236 Господарського процесуального кодексу країни     підлягає урахуванню.
        Як вбачається із протоколу позачергових загальних зборів АТ "Українські енергетичні машини" (попередня назва - АТ "Турбоатом") від 01.12.2021 №31/2021,     прийнято рішення, зокрема, про затвердження Передавального акта     балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів від АТ "Завод "Електроважмаш" до АТ    "Українські енергетичні машини".
     Передавальний акт затверджено як АТ "Українські енергетичні машини", так і Фондом державного майна України. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що у спірних правовідносинах правонаступництво щодо майна, усіх залишків, прав та обов`язків, АТ "Завод "Електроважмаш" перейшло правонаступнику - АТ "Українські енергетичні машини" з моменту затвердження даного Передавального акта, а саме -     з 01.12.2021.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що до відповідача, як правонаступника третьої особи, перейшли всі права та обов`язки за Договором підряду № 235-10/19 від 20.08.2019 в порядку універсального правонаступництва незалежно від того, чи підписано між позивачем та відповідачем угоду про заміну сторони, оскільки правонаступництво виникло в силу закону, а не в силу договору та є універсальним, тобто таким, що зумовлює перехід до правонаступника всіх прав та обов`язків правопопередника. 
      Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
     Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
     Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
   За частиною першою    статті 216 Господарського кодексу України     учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і           в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
    Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга    статті 217 ГК України).
         За частиною першою      статті 230 Господарського кодексу  України         штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
    Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ),  
      Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
        Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
        Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського  кодексу України  платник  грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
Частиною  6 статті  232 Господарського  кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше  не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
      Відповідно до статей  1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
      Частиною 2     ст. 625 Цивільного кодексу України     встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 Відповідно до п. 7.4 Договору, у разі порушення строку оплати робіт, передбачених цим Договором, підрядник має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні витрати.
Пунктом 7.5 Договору передбачено, що за порушення строку оплати робіт, передбачених цим Договором, підрядник має право пред`явити замовнику вимоги про сплату пені у розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше 5% від несплаченої суми.
З огляду на викладене, позивачем за весь час прострочення виконання зобов`язань по оплаті виконаних робіт за Договором нараховано відповідачу:
1) пеню у розмірі 0,1% від суми прострочення за кожен день прострочення за період прострочення з 19.03.2021 по 08.09.2023, але в межах 5% від несплаченої суми, - 20974,36 грн;
2) 1% річних від простроченої суми за період з 19.03.2021 по 08.09.2023 у сумі 10389,49 грн;
3) інфляційні нарахування за період з 19.03.2021 по 08.09.2023 у сумі 164229,03грн.
Відповідач проти основного боргу за Договором підряду № 235-10/19 від 20.08.2019 в в суді першої інстнціії  не заперечуав. Відсутні такі  заперечення й в апеляційній скарзі. Водночас, апелянт зазначає, що розрахунок пені, відсотків річних та інфляційних втрат здійснено без врахування наданого боржнику строку для оплати виконаних робіт, а саме 7 календарних днів з дня отримання вимоги позивача від 19.06.2023, а тому, на думку відповідача, розміри пені, відсотків річних та інфляційних витрат мають бути перераховані враховуючи положення статті 530 Цивільного кодексу України, тобто в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги до дати подання позову, а не з дати, коли відповідно до Договору виконані позивачем роботи повинні бути оплачені його правопопередником. 
      Колегія суддів відхиляє зазначені доводи, з огляду на те, що в результаті універсального правонаступництва до відповідача перейшли всі обов`язки третьої особи, як замовника за спірним Договором, в тому числі зі сплати нарахованих позивачем відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства за допущені третьою особою, як стороною договору, за прострочення грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт пені, інфляційних втрат та процентів річних.  
      З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені, інфляційних та відсотків  річних за наведені в позовній заяві періоди прострочення.  
При цьому суд першої інстанції щодо заявленого до стягнення  розміру  інфляційних втрат у сумі 164 229,03 грн. правомірно зазначив, що він є  арифметично невірним, а тому, здійснивши відповідний перерахунок, визнав, що арифметично правильною є сума інфляційних втрат за заявлений позивачем період у розмірі 156057 грн.
Разом з цим відповідачем суду першої інстанції було подано клопотання, згідно з яким він просив звільнити його від господарсько-правових відповідальності з оплати пені, 1% річних та інфляційних втрат або зменшити розмір відповідальності щодо стягнення пені на 90%, пославшись на обставини тяжкого фінансового стану відповідача, настання форс-мажорних обставин, які вплинули на спроможність здійснення відповідачем господарської діяльності, та відсутність вини відповідача у неналежному виконанні зобов`язання за договором, який ним не укладався.
      Колегія суддів враховує, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
               Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
                      Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
                       З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
                      Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
            За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
        Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
           За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
     Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
                    Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
               Положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України               передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
                               Тлумачення частини третьої          статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
                     Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.
                      Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
                       Згідно з положеннями частини першої           статті 233 Господарського кодексу України               у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
                      При цьому, ані у зазначених нормах, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
                   Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
                     При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
                           Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
                          Аналогічна правова позиція викладена у постановах          Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
                    Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
           Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
                    Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
                         Відповідно до положень статті           3, частини 3 статті          509 Цивільного кодексу України                               загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.
                     Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
                    Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Пославшись на положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України ч. 1 статті 233 Господарського суду України, якими суду надано право на зменшення неустойки за наявності виняткових обставин, приймаючи до уваги в якості таких обставин  тяжкий фінансовий стан відповідача, настання обставин, пов`язані з введенням воєнного стану, які вплинули на спроможність здійснення відповідачем господарської діяльності, та відсутність вини відповідача у неналежному виконанні зобов`язання за договором, який ним не укладався, а також з метою забезпечення балансу інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції правомірно при реалізації своїх дискреційних повноважень  визнав за можливе частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення господарсько-правової відповідальності та зменшити розмір заявленої до стягнення суми пені на 70%, у зв`язку з чим визнав  такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму пені в розмірі 6292,31 грн, що становить 30% від заявленої до стягнення суми пені.
Разом з цим суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на неможливість здійснювати господарську діяльність у зв`язку з початком війни та застосування форс-мажорних обставин до спірних правовідносин.
   Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
      За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу  України).
      Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
     Відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.
       Крім цього ч. 2  статті 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
 Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
     В пункті 8.1. Договору передбачено, що сторони звільняються  від відповідальності за часткове або повне невиконання  обов`язків  за даним Договором, якщо це невиконання  стало наслідком  обставин непереборної сили, що виникла після укладення Договору в результаті обставин надзвичайного характеру, які  сторони не могли передбачити або відвернути.
     Пунктом 8.4. Договору передбачено продовження строку виконання зобов`язань на час дії форс-мажорних обставин.
     Разом з цим, пунктом 8.2. Договору передбачено обов`язок сторін з повідомлення  одна одної  у письмовій формі про форс-мажорні обставини не пізніше  трьох діб з дня їх виникнення.
     28 лютого ТПП повідомила, що на підставі ст. 14, 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” від 02.12.1997 № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) – військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.   
       Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 01.06.21  у справі №  910/9258/20, від 21.07.21  у справі № 912/3323/20, від 20.10.21  у справі № 911/3067/20, від 08.07.21  у справі №  910/8040/20, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21,  від 25.01.22 у справі №  904/3886/21, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, сама  по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), навіть підтверджена сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою для звільнення  від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки за змістом наведених положень законодавства не має преюдиціального характеру (заздалегідь встановленого) та  для її застосування в якості підстави для такого звільнення  має бути наявним причинно–наслідковий зв`язок  між відповідною непереборною обставиною (подією) і неможливістю виконання зобов`язання  у спірних правовідносинах, тобто, що дана обставина безпосередньо вплинула на можливість своєчасного виконання певних зобов`язань. 
      При цьому колегія суддів наголошує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що відповідна обставина унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду  у складі Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99), постанова Великої палати Верховного Суду від 10.11.22 №  990/115/22.
      Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє  посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, як підстави звільнення його від відповідальності, які полягали у введенні на території України воєнного стану, з огляду на те, що вказана обставина сама по собі, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, оскільки не має  преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, в той час як правомірно зазначив суд першої інстанції відповідачем не доведено  наявності безпосереднього причинного зв`язку між обставинами, на які він послався як на форс-мажорні, та невиконанням зобов`язань за спірним Договором підряду від 20.08.2019 № 235-10/19. При цьому суд правомірно визнав неналежним доказом  Сертифікат Харківської ТПП № 6300-22-1122, на який, крім іншого, посилався відповідач, через те, що він стосується податку на прибуток за 1 квартал та 1 півріччя 2022 року, а не зобов`язання перед позивачем та зазначив про те, що відповідачем не надано відповідних документів Торгово-промислової палати України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання зобов`язання з оплати виконаних робіт за спірним Договором внаслідок непереборної сили, приймаючи до уваги те, що місцезнаходження та матеріально-технічна база позивача також знаходиться на території Харківської міської територіальної громади, тобто сторони знаходяться в рівних умовах щодо впливу війни на їх господарську діяльність.
    Крім цього відсутні докази повідомлення відповідачем позивача  про настання форс-мажорних обставин в порядку, що передбачений  п. 8.3 Договору.
      Отже, на підставі викладеного , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної  скарги не знайшли свого підтвердження. 
     За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду  Харківської області від 07.12.2023 у справі № 922/3973/23 без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
               Судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до приписів ст.129 ГПК України, несе відповідач.          
     Керуючись ст.ст.126,  129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ:

     Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" залишити без задоволення.
      Рішення Господарського суду  Харківської області від 07.12.2023 у справі № 922/3973/23
залишити без змін.
    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.      
       Повний текст постанови складено 18.03.2024.

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов